Robert Forester

Csapda 3

Menekülés a csapdából

A hazatérők kétségbeesetten kutatják át a bolygót. De hiába. Életnek semmi nyoma. Üres, elhagyott városok, önmaguktól működő szerkezetek mindenütt. És ami a legfurcsább: a saját útjukkal kapcsolatban sem emlékeznek semmire! Akik emlékezhetnének, nem ébrednek föl. Akik fölébrednek, nem tudnak semmit. Ezzel a különös történettel veszi kezdetét a Csapda trilógia befejező kötete, hogy aztán váratlan fordulattal visszakanyarodjon mindennek az elejére!

A megoldás nem egyszerűen meglepő.

Hátborzongató kérdést vet fel: kik is vagyunk valójában?

A regény eredeti címe:

Humantrap-3

© 1999 solaris science fiction

ISBN 963 03 8889 8

A borítón látható festmény

Badacsonyi Sándor

munkája.

Fedélterv: Király Zsuzsa

Tipográfia: Kármán Tamás

Felelős kiadó: Erdész Róbert

Kiadja a Solaris Midi Stúdió Kkt. kiadója, a

solaris science fiction

Édesanyámnak,

aki már nem itt olvassa ezeket a sorokat,

és Tamásnak,

aki talán még itt fogja…

ELŐZMÉNYEK

Wet Truper

Először nem is tudja kivenni, mi az. Csak az időnként fölbukkanó, narancssárga tömeget látja. Kiabálni akar.

A fölcsapó hullám azonban arcon vágja, a szája telemegy vízzel. Egy kevés a tüdejébe is jut. Köhögni kezd, fuldokolva próbál megszabadulni a sós folyadéktól. A „valami” egyre közelébb sodródik hozzá. Kétségbeesetten próbálja észrevétetni magát valakivel, de az emberek túl messze vannak.

Anyja a lelkére kötötte, hogy ne távolodjon el a parttól. Apja is helyeselt, mint mindig. Morgott valamit a szeszélyes hullámokról, aztán tovább olvasta a könyvét. Meg kellett ígérnie, hogy partközelben marad. Ez volt a baj.

Antoniót ettől kezdve más se izgatta, mint hogy minél mélyebbre beússzon. Ügyesen kihasználta a hullámok váltakozását, egyikről a másikra siklott. Öt perc sem telt bele, és olyan messze került a parttól, hogy alig látszottak a homokban napozó turisták. A veszély váratlanul érkezett.

Még most sem lehet látni, mi az. Csak annyi biztos, hogy hosszú, elnyúló valamit húz maga után, és rémületesen nagy.

A köhögés nem akar enyhülni. Mikor kényszerű szünetet tart benne, hogy némi levegőhöz jusson, újabb pofon érkezik. A hullám szemből találja telibe. Levegő helyett is vizet nyel, most már kétségbeejtő a helyzete. Öklendezik és köhög egyszerre, a „valami” pedig rendületlenül közeledik hozzá. Úgy tűnik, feléje tart.

– Anya! Anya! – kiáltaná. Bugyborékolva tör föl belőle a kétségbeesés, leginkább valamiféle hörgésre emlékeztet, nem beszédre.

Ahogy úszásra sem, amit kézzel-lábbal csinál. Kapálódzik, üti-vágja a vizet, ahelyett, hogy közeledne, távolodik a parttól. És ebben a pillanatban a valami hozzáér.

Nem bántja. Nem is okoz fájdalmat. Egyszerűen csak megérinti a szétterülő, narancssárga uszályával. Antoniónak ennyi is elég. Hisztérikus rohamot kap.

A nyálkás, tapadó érintést undorítónak érzi. Minden eddigit fölülmúl a kétségbeesése. Ha nem jelenik meg a csónak, biztos ott fejezi be rövid kis életét. Hihetetlen szerencséje van.

Wet Truper nyaralni jött. Élvezni a tengert, a napsütést. Még utoljára.

Mikor meghallja a kisfiú hangját, azonnal arrafelé kormányozza a lélekvesztőt. Éppen idejében ér oda. Antonio már majdnem elveszíti az eszméletét. Sikoltva kapaszkodik az érte nyúló kézbe, mind a tíz körmével megmarja a férfit.

– Hé, te! Ne szoríts annyira, nincs már semmi baj!

– De… ott… meneküljünk… – alig érteni, amit mond. Kapkodja a levegőt, prüszköl, orrán-száján dől a víz.

– Jól van, nyugalom, mindjárt a parton leszünk! – bekapcsolja az ócska motort, és hangosan pöfögve a sziklás öböl felé veszi az útját. A valami hamarosan elmarad mögöttük. Wet Truper észre sem veszi. Elegáns öltönyben van és nyakkendőben. Nem volt ideje átöltözni. A strandholmijait egyszerűen a csónak aljába dobálta, gondolta, majd átöltözik a parton.

Nem volt jó ötlet. Már most csuromvizes mindene.

Antonio reszket, és egész úton nem szól egy szót sem. Mikor partot érnek, egyszerűen kiugrik a csónakból. Futni kezd a strand irányába.

– Hé, te! Legalább egy köszönöm vagy ilyesmi!

De már késő. Az apró lábak szélsebesen cikáznak az éles kövek között. A férfi legyint egyet, és rövid küszködés után szárazra emeli a járművet.

Leláncolja. Összeszedi a holmiját, és egy nagy strandszatyorba gyűr mindent. Még kipróbálja, elég erősen tart-e a lánc, aztán elindul a fiú nyomában. Napozni akar egyet.

Olvasnivalót is hozott magával, meg két szendvicset. No meg az elmaradhatatlan kötőtűket. Fonallal, persze. De nem biztos benne, hogy elő is meri venni. A gúny állandó céltáblája ez a szokása, alig-alig állják meg szó nélkül az emberek. És ez nem mindig van ínyére.

Már a nyelv alakú kiszögellés végénél jár, mikor a „valami” partot ér. Egy fiatal házaspár veszi észre.

Az asszony sikoltva ugrik a férje nyakába, a többiek erre figyelnek föl. Szabályos pánik tör ki.

Jónéhány másodpercnek kell eltelnie, mire valaki rájön, hogy az ázott, élénk narancssárga színű rémség egy ejtőernyős. Fölfujt, szkafanderre emlékeztető ruhát visel, messzire szétterülő nyúlványa pedig maga az ernyő.

Roppant fáradtnak látszik. Megáll, és ahogy szilárd talajt érez a lába alatt, elengedi magát. Végigdől a homokon.

Az ernyőt tovább dobálják a hullámok, minden egyes dobás két-három méterrel arrébb rántja a férfit. Nem sokáig bírja így. Fölül, és utolsó erejével megpróbálja kirángatni a vízből a jócskán elnehezült anyagot. Most már páran közelebb merészkednek.

– Jól van? – kérdezi félve az asszony, akinek a sikoltása elindította a lavinát. Magáénak érzi a szenzációt.

A válasz rövid és érthetetlen. A férfi nehezen formálja a szavakat, ráadásul a tengerrel is komoly csatát vív az ernyőjéért.

Ketten beszállnak segíteni. Így már van némi esély. Az asszony nem adja föl.

– Hogy kerül ide? – kérdezi egészen közel hajolva. Borzongva érinti meg a rikító színű azbesztruhát.

A válasz új fent érthetetlen. Most már azonban hallani, hogy nem az artikuláció az egyetlen akadály. Ez egy másik nyelv.

– Szerintem UFO! – mondja a férfi, aki segít az ernyő rángatásában. Haladni nem nagyon haladnak vele.

– Egy frászt! Kínai! – mondja a társa. Képtelenek megegyezni. Segítséget hívnak, mire egy kopaszodó, negyvenes úr érkezik. Ő többek szerint a part legnagyobb nyelvszakértője. Állítólag már szingalézeket is hallott beszélni, de erre semmi bizonyíték nincsen. Mindenesetre megvizsgálja a problémát.

– Hallgatom, uram! – mondja a fáradtságtól félholt ejtőernyősnek. Az csak néz rá értetlenül.

– Tessék beszélni! – szótagolva artikulálja a mondatot és nagyon hangosan. Mintha a férfi süket lenne vagy legalábbis hülye. Persze, nem válaszol.

– Így nehéz lesz. – állapítja meg fejcsóválva. Közelebb megy, és újból nekiveselkedik.

– Tessék beszélni! Beszélni, hogy halljuk! Érti?! B-e-sz-é-l-n-i!

A férfi csak néz.

– Neked van igazad! – fordul a segítők egyikéhez – Ez UFO!

Ekkor váratlanul megszólal. Nyilván érti a kifejezést. Hosszú szavalatba kezd, amiből azonnal kiderül, hogy az a bizonyos nyelv orosz.

– Ki ért itt oroszul? – kérdezi hangosan az asszony. A nyelvszakértő rémülten hárítja el a rá szegeződő pillantásokat.

– Én nem… én csak felismerek! Nem beszélek semmilyen nyelven!

Többen kiáltozva indulnak el a part mentén, hátha találnak valakit, aki tud oroszul.

Wet Trupernek megdobban a szíve. Még ki sem pakolta a holmiját, úgy rohan a helyszínre. Állig öltözötten.

– Kivel kéne oroszul beszélnem?

– Vele! – mutatja az asszony – Tud spanyolul?

– Nagyon keveset. Mondhatnám, semmit.

– Sebaj, majd én fordítok!

Truper bólint. Úgy érzi, eljött az ő ideje. Tíz évig tanult oroszul, több-kevesebb sikerrel, abból is érettségizett. Még sohasem adatott meg neki, hogy használja is a tudását. Kérdés, emlékszik-e még valamire?

A férfi ernyedten ül a homokban. Reményvesztve ránt időnként egyet a rátekeredett zsinórokon, amivel jelentősen megnehezíti a segítők dolgát. Truper térdre ereszkedik.

Minden erejét összeszedve vág bele az első mondatba. Nem maga alkotja, szó szerint ugrik elő valahonnan a nagyon távoli múltból. „A Vörös tér és a GUM csodái.” Ez volt az olvasmány címe.

– Bocsásson meg, hogy ismeretlenül megszólítom, de szeretném megtudni, vajon hogy érzi magát ebben a gyönyörű városban?

A férfi ránéz. Hosszan és egészen értetlenül.

– Bocsásson meg, nyilván tökéletlen a kiejtésem! Csak azt szerettem volna megkérdezni, hogy érzi magát ebben a gyönyörű városban?

– Ez egy város?

A kérdés jó. Truper izzadni kezd.

– Nem.

– Akkor miért kérdez ilyesmit?

– Mert csak egyetlen kérdésre emlékszem ezen kívül!

– Akkor próbálja meg azt!

– Nem hiszem, hogy alkalmas lenne…

– Csak próbálja meg! Rosszabb nem lehet az előzőnél!

Ebben, persze, téved.

– Hogyan változtatta meg az egész szovjet nép életét a Nagy Októberi Szocialista Forradalom?

Ez már nem az olvasmányban volt, hanem utána, a kérdések között. Erre még hosszabb csönd a válasz. A férfi mérlegeli a lehetőségeit. Eközben az asszony ütögetni kezdi Truper könyökét.

– Mit mond?! Fordítsa már!

– A forradalomról beszélgetünk.

– A forradalomról?! Jézus Máriám!

Nem tudni, mit ad tovább spanyolul, de ketten azonnal elindulnak valamerre. A többiek arcán is szent borzalom ül, egyre többen gyűlnek össze körülöttük. Az orosz türelmetlenül felcsattan: – Mondja, beszélne végre a helyi Repülésirányító Központtal?

– Kivel?!

– A Repülésirányító Központtal! Muszáj valakinek tolmácsolnia, sajnos, én nem értek spanyolul!

– Én is csak turista vagyok ebben a gyönyörű városban!

A „gyönyörű város” valamiért kifejezetten dühíti az ejtőernyőst.

– Mondja, ragaszkodik ehhez a baromsághoz?!

Truper ijedten kérdez vissza.

– Nem jó a mondat?

– De, Isteni! Csak maga mondta az előbb, hogy ez nem egy város!

Nem érti. Túl hosszú neki. Csak a város szó jön át, abból próbálja kihámozni a mondat értelmét.

– Be akar menni a gyönyörű városba?

A férfi nagy levegőt vesz.

– Igen, szeretnék bejutni egy gyönyörű városba, de előbb beszélnem kell a gyönyörű Repülésirányító Központtal!

– Azok kicsodák?

– Mindegy, az a lényeg, hogy csak spanyolul tudnak!

– Én nem beszélem a spanyol nyelvet!

– Ezt már mondta!

– Még mindig nem beszélem.

– Akkor fordítson angolra, majd a hölgy mondja spanyolul!

– Igen, a hölgy jól beszéli a spanyolt! Lehet, hogy itt született.

– Nézze, itt a mikrofon! Én mondom magának oroszul, mit kérdezzen, maga a hölgynek angolul, ő meg majd ide a mikrofonba, spanyolul! Rendben?

A nyakába erősített gégemikrofonra mutat. Truper bólint.

– Igen, ön remekül ismeri ezt a gyönyörű hölgyet! Tényleg jól beszél spanyolul!

– Örülök neki. Ebben a gyönyörű városban csak idióták laknak?

– Nem lakom itt. Turista vagyok ebben a…

– Ki ne mondja, hol! Fordítson: Halló, Központ!

Valami recsegés hallatszik a fejhallgatójából. A mikrofon a gallérhoz van rögzítve, nem tudja levenni. Az asszony felé nyújtja, aki már a gesztusokból érti, mi a dolga. Ő is letérdel. Szinte belebújik a férfi nyakába.

– Halló, Központ!

Azonnal jön a válasz.

– Tessék; Repülésirányítás, keleti szektor, négy per tizenkilencesl Ki vagy?

Megtörténik a kettős fordítás, nem akármilyen nehézségek árán. Az ejtőernyős bólint.

– Helyes! Akkor a következő mondat: Dimitrij Dimitrijevics Tkacsenko vagyok, a dél-kaori rakétabázisról! Azonosítószámom kilenc-kilenc-öt-nulla-hét, két óra húsz perccel ezelőtt katapultálnom kellett Mallorcától tizenegy kilométerre, északra. Segítséget kérek!

Truperről patakokban dől a veríték. Fogalma sincs, mit mond a pilóta. A számokat fordítja meg a segítségkérést. Vagy megértik, vagy nem.

Úgy látszik, igen, mert gyorsan válaszolnak. A tömeg minden képzeletet fölülmúl körülöttük.

Ők négykézláb térdepelnek a homokban, a narancssárga szkafanderes alak eközben a kisebb teniszpálya méretű lepedőt próbálja kirángatni a hullámokból, mintegy mellékesen. Truper állig öltözve görnyed, cipőjében már áll a homok, az asszony pedig mélyen behajol a repülősruha dekoltázsába. És három nyelven izzadnak. A látvány lenyűgöző.

Egyikük sem ért semmit, de ez okozza a legkisebb zavart.

– Most azt fordítsa, hogy Zsenya, szeretlek!

– Mit?!

– Hogy Zsenya, szeretlek!

– Dehát… mit gondol ön, kivel beszélgetünk?!

– Ne törődjön vele, fordítsa! Zsenya a feleségem, és fogalma sincs, mi van velem! Mondja csak bátran: Zsenya, szeretlek!

Truper küszködve fogást vált. Egy kagyló mélyen bevágja a tenyerét. Miközben fordít, megkísérli a cipőjéből kirázni a homokot.

– Zsenya, szeretlek! – mondja angolul. A nő nem érti. Megismétli neki.

– Zsenya, szeretlek! Nem magát, Zsenyát! És nem én, hanem Ő! Világos?

Leginkább valamiféle rángógörcshöz hasonlít a mozdulat, amivel a bal lábát rázza egyre ingerültebben.

– Ez is kell hozzá?

– Csak ha magának is tele van homokkal a cipője!

– Mezítláb vagyok, ha nem látná. Szeretlek, Zsenya! – hangzik el végre spanyolul. Úgy látszik, a Repülésirányítók türelme is véges.

– Ki az Isten az a Zsenya?!

A nő vállat von.

– Mit tudom én!

– Mit mond?! Nem értem!

– Mit tudom én! – üvölti újra. Bele a pilóta nyakába. Négykézláb. Truper végre megszabadul egy tekintélyes mennyiségű homoktól.

– Elmegy a jó édes anyjába az a Tkacsenko!

Az asszony fordít. Truper elvigyorodik. Végre valami, ami menni fog. Szép, választékos modorban.

– Elmész ám te a jó édes anyádba! – mondja. Kéjesen, lassan tagolva.

Az orosz fölhorkan. Megragadja a gallérját.

– Mi akar ez lenni?!

– Semmi, semmi! Csak félreértés! – kínjában a mikrofonra mutat. – Ezt ők mondják! Én csak tolmács vagyok ebben a gyönyörű városban!

– Mondtam, hogy nem város!

– Bocsánat, de én mondtam…

Az orosz üvölt.

– Fordíts: Zsenya, szeretlek!

– Ez már volt egyszer!

– De nagyon szeretem! Ahhoz kétszer kell mondani!

Truper nem vitatkozik. A mondat másodszor is végigfut a kettős fordítás láncán. Az emberek egymást lökdösik, hogy valamit lássanak.

– Hé! – veregeti meg a könyökét valaki hátulról. Antonio az. Még mindig csuromvizes a feje – Jótett helyébe jót várj! Látja odafönt azt a filmes stábot?

Fölöttük, a szurdok tetején valóban filmeznek. Nagyon sokan vannak, komoly felszereléssel.

– Kandi kamera. Magát veszik! Naponta kitalálnak valami hülyeséget, aztán egész éjjel ez megy a kivetítőkön, mindenütt a szigeten! Ma különösen jól fognak szórakozni!

Azzal eltűnik a lábak között. Truper leforrázva áll négykézláb a homokban. Nincs huszonnégy órája, hogy elnyerte a világ leghatalmasabb tudományos vállalkozásában való részvétel jogát! Több tíz ezer jelentkezőből választották ki. Alig százhúszan ütötték meg a mércét, maga a vizsga hónapokig tartott. Sőt. Majdnem két évig.

És most itt áll négykézláb, talpig fölöltözve a negyven fokos hőségben, felváltva üvöltözik egy csuromvizes ejtőernyős gégemikrofonjába oroszul és angolul, s hogy az élmény teljes legyen, estére a szállodasor sétálóutcáján ezrek fogják élvezni a produkcióját! Igazán üdítő programnak ígérkezik. Sőt.

„Pazar.” – gondolja magában.

Pedig csak pihenni jött. Még egyszer, utoljára. Elvegyülni az emberek között, élvezni a személytelenség varázsát, meg ilyesmik.

Most leginkább menekülni szeretne. Gyorsan, bárhová, csak el innen, minél messzebbre!

Sajnos, még fölállni sincs bátorsága. Elképzelni sem tudja, hogy szabaduljon ebből a csapdából?

Ned Cunnings

– Egész nap nem fogsz fölöltözni?

– Persze, nyugodtan, – a matematikus el sem fordul a képernyőtől – Érezd jól magad!

– Azt kérdeztem, föl fogsz-e öltözni?!

– Nem, nem… – mosolyogva ingatja a fejét. Harmadszor fut neki egy javításnak.

– Megismétlem a kérdést: szándékodban áll fölöltözni?!.

– Miért üvöltesz? – hunyorogva néz a nővérére. Az arca helyén is villódzó ábrákat lát.

– Csak mert másképp nem tudok kapcsolatba lépni veled! Azt kérdeztem, nem óhajtasz-e fölöltözni?

– De, mindjárt, már nincs sok hátra!

– Ezt mondod múlt kedd óta.

– De most tényleg!

– Nekem mindegy, mindenesetre öt perc múlva itt vannak a vendégek!

– Vendégek?! Miféle vendégek?!

– Julioék jönnek át meg Marvin az új barátnőjével. Dale is azt ígérte, hogy fölugrik!

– Mi a fene lesz itt?!

– Honnan tudjam? Te hívtad meg őket!

– Én?!

– Biztos voltam benne, hogy elfelejtetted, azért szóltam! De tőlem maradhatsz így is, pizsamában…

A csengő bántó hangon üvölt föl. Egymásra néznek.

– Mi ez?! – kérdezi Cunnings rémülten.

– Mi lenne? Megjöttek.

– Jézusom! Fogadd őket, jó? Gyorsan megmosakszom!

– Hát persze.

A matematikus lobogó slafrokkal ront be a fürdőszobába. Előkotorja a borotvát, és percek alatt összevagdalja magát. Jó alaposan. Le sem mossa a habot, úgy lép be a kádba. A ruháit egyszerűen a földre dobálja.

A zuhany meleg tűszúrásai kellemesen bizsergetik a testét. Komoly fizikai felüdülést érez, leül, és átadja magát az élménynek. Három napja el sem mozdult a monitor mellől. Elakadt egy problémával, és egyre inkább érzi, hogy nem tud úrrá lenni rajta.

De most nem foglalkozik evvel. Csak a meleg vízsugárral, ahogy végigsöpör a hátán, a mellén, ahogy eláztatja a haját….

Mindössze fél percre van szüksége, hogy rátaláljon a megoldásra. Három napig hiába kereste. Most pedig harminc számolásnyi idő elég. Milyen furcsán működik az emberi agy! – gondolja. Madarat lehetne fogatni vele.

– Telefon! – nyújtja be Martha a készüléket.

– Mondtam már, hogy a fürdőszobába ne hozd be! Hívjanak később!

– Hallják! – suttogja a nővére.

A matematikus kénytelen elzárni a zuhanyt.

– Tessék! – mordul bele a kagylóba.

– Te vagy az, Ned?

– Ki lennék?

– Frombell vagyok. Jártál mostanában Hartfordban?

– És ha jártam?

– Akkor el tudod magyarázni, hogy kell menni a stúdió felé! Teljesen átépítettek mindent, az egész környék megváltozott, mióta utoljára itt jártam! Egyszerűen nem ismerem meg az utcákat!

– Nem csodálom! Én háromszor voltam ott azóta, de mind a háromszor eltévedtem! El kell menned a szupermarketig, és ott fordulhatsz csak jobbra!

– Miféle szupermarketig?! Egy erdő közepén állok, előttem véget ér az út! Merre van itt a szupermarket?

Cunnings a fejét vakarja.

– Látod az átjátszó tornyot?

– Fákat látok meg bokrokat!

– És egy böhöm nagy földhányást?

– Azt igen! Pont itt van előttem!

– Remek! Én is ott bukkantam ki!

– Akkor dombon a tanya! Merre menjek?

– Fogalmam sincs.

– Te merre mentél?

– Mindenfelé. Összevissza köröztem másfél órán keresztül.

– Nagyon jó! És akkor én most mit csináljak?!

– Hívd föl Groomie-t! Kérdd meg, hogy kézi vezérléssel irányítson, engem is ő húzott ki a szarból!

– Kösz szépen, mondhattad volna előbb is! Add meg a számát!

– Na igen. Ez egy kicsit problémás most…

– Miért, nem tudod?

– De, csak…

– Nem akarod megadni?

– Dehogynem, de… várj egy kicsit!

Tanácstalanul néz körül. A köpenyét és a holmijait Martha kivitte a szennyesbe, mikor beadta a telefont. A ruhája a hálóban van, a kalkulátora a dolgozószobában. Mindkettőhöz a nappalin kéne átvágni, ahol mostanra,már nyilván nyüzsögnek a vendégek! Muszáj Marthának szólnia.

Háromszor üvölti el magát.

– Mi a fene van?! – nyit be a nővére. Nagyon dühös.

– A kalkulátorom kéne! Ott van az íróasztalon.

– Szuper. Hogy tudd: mindenki itt van! Dale Markot és Winnie-t is fölhozta!

– De jó nekem!

– Csak azért mondom, hogy úgy üvölts legközelebb!

Egy perc múlva már böngészheti a neveket. Vizes ujjaival ügyetlenül csúszkál a gombokon, kezd fázni.

– Már megvan, csak sehogy se látom! – a vállával a füléhez szorítja a készüléket.

– Nyugi, megvárom!

– Négy negyvenöt, százhúsz… vagy kilenc? Várj, nem!. Harminchárom! Igen, az utolsó hármas… de ez itt mi lehet?! – teljesen tanácstalan – Muszáj elkérni a szemüvegemet!

– Akkor kérd!

– Martha! – sajnos, az első kiáltás bátortalan. A második is. A harmadik hangosabb, persze, közel sem annyira, mint a negyedik vagy az ötödik. Nem is beszélve a hatodikról! Mire a nővére belép, már torka szakadtából, folyamatosan üvölt.

– Mi az Istenért kiabálsz, mint egy állat?! Mondtam, hogy mindenki hallja!

– Csak te nem!

– Mi kell már megint?!

– A szemüvegem! Egyszerűen nem látom így a számokat!

– Egy röhej, hogy a fürdőszobában játszol irodát!

– Én?! Hát nem te hoztad be a telefont?!

– Hallják! – vált hirtelen suttogóra a nő. A készülékre mutat.

Újabb fél perc telik el kínos várakozással, míg végre megérkezik a szemüveg. Most már nagyon fázik.

– Itt vagy még, George?

– Itt, mondjad!

– Nem tudom! Ez a kurva szemüveg úgy bepárásodott, hogy nem látok semmit! Nem tudsz visszahívni később?

– Itt állok az erdő kellős közepén, teljesen eltévedtem, a telefonom mindjárt lemerül! Megkérdeznél valakit?

– Hát persze…

A matematikus csüggedten ül a kádban. Egyik kezében a csuromvizes telefon, a másikban a kalkulátor. A szemüvegtől eltekintve anyaszült meztelen. És teljesen kétségbeesett.

Most mit csináljon?

– Martha! – suttogja maga elé. Csak úgy magának. Csodák csodájára, nyílik az ajtó. Már kezdene mentegetődzni, de a szája félig nyitva marad. Julio Bertucci lép be a fürdőszobába.

– Na nee! – kiáltja rémülten. Kínjában a kalkulátort kapja maga elé.

– Megijesztettelek?

– Meg… nem… de… csak nem tudom elolvasni… túl párás itt a…

– Voltál az eredményhirdetésen?

– Hol?! – Cunnings próbál kellemes, csevegő pózt fölvenni. Nagyon zavarja, hogy a kalkulátor igen keveset takar.

– Ne bohóckodj már! Tegnap írták ki az eredményeket, ezért beszéltük meg a mai napot! Nem emlékszel?

– De, de…

– Hát most ünnepelni jöttünk!

– Ünnepelni? Mit?

– Mind a ketten bekerültünk! Két hetünk van az indulásig…

Ned Cunnings tátott szájjal bámul a csillagászra. Hogy is felejthette el?! Erre vágyott, mióta az eszét tudja! Az a fajta gyerekkori álom volt, ami nem szokott valóra válni. És most itt van! Egyszerűen nem tudja elhinni.

A telefonból George Frombell kétségbeesett hangja hallatszik:

– Ned, Ned! Mindjárt lemerülök! Könyörgöm, mondd a számot…

Stepple Handon

A nő valahol harminc és hatvan között lehet. Valamivel közelebb az egyikhez.

Kockás kiskosztümöt visel és egy hatalmas, szilvamintás selyemsálat.

– Az igazolványát! – mondja kedvesen.

A férfi sietve a zsebébe nyúl. Ott nincs. A fogashoz megy, a felöltőjében kezdi keresni. Hamar megtalálja. A jogosítványát, két hitelkártyát, az egészségügyi törzslapot. Az igazolvány továbbra sincs sehol.

– Elnézést! – mondja zavartan – Mindjárt meglesz!

Nem lesz meg. Hatan várakoznak mögötte. A felesége a harmadik a sorban. Illetve most már a volt felesége. Nincs negyed órája, hogy a bíró kimondta a válást. Már a formaságokat intézik az irodán.

Negyven fok van, és nincs légkondicionálás. Meg igazolvány. Az sincs.

– Ezt keresi? – kérdezi az ügyvéd halkan. A háta mögött áll, most ért le a tárgyalóteremből. Egy kollégájával beszélgetett a folyosón.

– Ezt bizony! Tessék! – elveszi, és egyenest a nő felé nyújtja. Az exneje tüntetőleg néz a plafonra. – Hol kell aláírnom?

– Egy kis türelem! Előbb kitöltöm a nyomtatványt. Volt már elválva?

– Igen, az előbb!

– Ezt megelőzően!

– Kétszer nem lehet elválni ugyanattól a nőtől!

– Honnan tudjam, hogy nem volt-e már korábban is nős?!

– Maga sehonnan, de én emlékeznék rá.

Az adminisztrátor nem válaszol. Vagy öt percen keresztül körmöl szó nélkül. Aztán fölnéz, és gyors egymásutánban föltesz négy értelmetlen kérdést. Handon bambán néz vissza rá.

Nem, mintha a szavakat nem értené. Másfajta nyelvi nehézségei vannak. Ez a jogi zsargon az agyára megy!

Már a tárgyaláson sem értette a mondatok felét, pedig egész jól megtanulta a nyelvet! A Cynthiával kötött házasságának talán ez volt az egyetlen értelme. De ezzel a bírósági halandzsával sehogy sem boldogul!

Szerinte direkt csinálják. Többnyire értelmes szavakat használnak, csak értelmetlen módon. Most is: a nő első kérdése, valami megváltóról szól! Ha nem tenné hozzá a nyilatkozatot, még azt hinné, a vallása felől érdeklődik. De nem. Az eléje tolt papíron jól olvasható a fejléc: Megváltó nyilatkozat. Mi az ördög lehet ez?! Kérdőn néz az ügyvédre. Dr. Ramstein csak bólint. Így aztán aláírja.

A tárgyalóteremben is ezt csinálták. Ha nem értette a bírónő kérdését, csak feléje fordult, és azt tette, amit az ügyvéd mondott. Egy dolgot kivéve.

Nem tartott meg magának semmit. Cynthia hallani sem akart járadékról, azt mondta, neki az kell, ami van, mert semmi garancia nincs rá, hogy Handon valaha is fizetni fogja a tartásdíjat! Inkább adja a házat, a nyaralót és az autót! Kevesebbel nem éri be.

Dr. Ramstein szerint ezt nem kellett volna hagyni. Nem volt gyerekük, így Mrs. Handon követelését túlzottnak találta. Ügyfele azonban ragaszkodott ehhez a nullaváltozathoz.

– A csatolt ügyet is merítsük ki? – kérdezi a nő, váratlanul fölnézve az űrlapok közül.

Ismét egy értelmetlen kérdés. Persze, a csatolt, az ügy meg a kimerülni is megvan, de mit jelenthetnek így együtt? Az ügyvéd megint csak bólint, úgyhogy ő is azt teszi.

– Kit jelöl meg kedvezményezettnek?

– Mit csinálok a kicsodával?

– Kedvezményezettnek! Kinek a javára mond le a járandóságáról?

Nem érti. Az ügyvéd a táskájára mutat.

– Vegye elő a Hivatal igazolását! Az a kérdés, azt a pénzt ki kapja?

– Ja, bocsánat! Félreértettem! Tisztára abban voltam, hogy még a válásnál tartunk!

– Az előbb egyezett bele, hogy térjünk rá a csatolt ügyre!

– Értem.

Előveszi az okmányt. Leteszi a pultra, és vár, amíg a nő átolvassa.

– Jézus Máriám! – szalad ki a száján, ahogy az összeghez ér – Mit csinál maga ekkora-fizetésért?! Még soha nem láttam ilyet! Pedig elhiheti, sokféle jövedelemigazolás futott már át a kezemen!

– Részt veszek egy… tudományos programban. Nemrég kerültem bele.

– És miért mond le a pénzéről?

– Mit csináljak vele? Olyan helyre utazunk, ahol nem venném hasznát! Ez inkább a hozzátartozóknak szól.

– És ha nem vagyok indiszkrét… ki ez a Miss Hopponsky?

Sejtette, hogy Cynthia erre fölkapja a fejét. Látszik rajta, hogy nagyon szeretné kezébe kapni a nyomtatványt.

– A volt feleségem barátnője. Tudja, arra gondoltam, ő már úgyis annyi mindent kapott, meg egyébként se kellett neki a tartásdíj…

– Semmi közöm hozzá, de ennek egyetlen havi összege több, mint a ház, a nyaraló meg az autó együttvéve!

– Muszáj ezt fennhangon elmesélnie?! – Dr. Ramstein fölháborodva torkollja le az ügyintézőt. Stepple Handon azonban élvezi a helyzetet. Álmában sem gondolta volna, hogy ilyen elégtételt szolgáltat neki a sors! Nyílt színen végignézheti Cynthia bűnhődését.

Tudja, hogy halálosan összevesztek Valerie-vel. Valami ruha histórián, vagy min. Kígyót-békát kiabálnak egymásra, holott eddig sülve-főve együtt voltak! Még nyaralni is magukkal kellett vinniük, mert Rodolfo elhagyta, és annyira egyedül volt szegényke!

Pedig Valery Hopponskyról sok mindent el lehet mondani, csak azt nem, hogy szegényke. Harsány, jó humorú lány, egyáltalán nem rázta meg Rodolfo eltűnése. Viszont remekül kijött Handonnal. Minden megvolt benne, ami Cynthiából hiányzott.

Ugyanazokat a filmeket szerették, ugyanazon nevettek, ugyanazokat a könyveket utálták, az ételekben ugyan nem tudtak megegyezni, de még ebből is remek témát kovácsoltak! Mrs. Handon végül megelégelte ezt a nagy-nagy megértést.

Pedig nem volt közöttük semmi. Nem a férfi tehetett a sok közös programról. Ráadásul, valami megfejthetetlen okból, rajongott a feleségéért.

A dolog azonban nem volt kölcsönös.

Cynthia valószínűleg senkiért sem tudott volna rajongani. Ő nem azért akart jól kinézni, hogy megnyerjen magának bárkit is. Akár Handont, akár mást. Nem érdekelte a szex. Megtette, amit kellett, de a tartása valamiféle öncél volt. Ahogy a házassága is.

Egy idő után illett egy rendes házasságot kötni. Illett egy házat venni majd egy nyaralót, illett jó autót venni, és igazság szerint elválni is illett.

Hideg, célszerű okoskodással illett kiforgatni Handont, nyakatekert társasági történetet kerítve elviselhetetlen szokásairól. Mert a következő illett ez volt: partyról partyra részletesen kiteregetni volt férje tehetetlenségét. Cynthia lubickolt ebben a szerepben.

És akkor most itt van ez a tudományos izé! Sehogy sem illett a terveibe.

Mi az, amiről ő nem tud?! Miféle összegről lehet szó, amiről nincs fél órája, hogy lemondott?! És hogy kerül a képbe Valery?! Hát mégis megcsalta ez a szemét?!

– Volna szíves tanúskodni? – kérdezi az ügyintéző a sorban következőként álldogáló férfit.

– Persze.

– Semmi szükség nincs rá, én is tanúskodhatok! – csattan föl az ügyvéd. Nagyon idegesíti, hogy ilyen publikussá válik a rendelkező okmányok tartalma.

– Csak hagyja! – mosolyog Handon – Engem nem zavar.

Odatolja a papírt a férfi elé, úgy, hogy Cynthia is könnyen elolvashassa az összeget. A kiütés hamar megtörténik.

Az egykori Mrs. Handon elsápad. Kezei elgyöngülnek, le kell tegye a retiküljét a pultra.

– Mi az Isten ez?! – kérdezi minden önkontrollját veszítve.

– Nekem szóltál? – Handon mosolyog. Udvariasan megköszöni az aláírást, és visszatolja a papírt az adminisztrátor elé – Az a két éve tartó, céltalan ostobaság, amivel lőttem az időt ahelyett, hogy valami tisztességes elfoglaltság után néztem volna! Az jött be. Több mint tízezer jelentkező közül választottak ki, ha érdekel. De gondolom, inkább az összeg köt le. Nos, a hozzátartozóknak fizeti a Hivatal, amolyan fájdalomdíjként. Hogy semmiben ne szenvedjenek hiányt, amíg nélkülözniük kell a szeretteiket! Persze, ez téged nem érint. Te nem nélkülözöl senkit! Ezért gondoltam, hogy Valerie-t jelölöm meg kedvezményezettként. Szegénykét úgyis elhagyta Rodolfo!

– Itt írja alá! Tessék, az igazolványa… – mondja a nő.

Majd egy újabb kérdést tesz föl. Egy újabbat abból a fajtából, aminek semmi értelme. Most a villamosjegy a kulcsszó. Nyilván valami átruházható jogról van szó, vagy valami hasonlóról. Handon kezd némi rutinra szert tenni az értelmezésben.

– Bocsásson meg, a kedvemért megismételné? – a nő korántsem udvariasan tesz eleget a kérésnek. Valami a foga közé szorulhatott, mert egyfolytában dolgozik a nyelvével. A villamosjegy szó most sem hangzik másként. – Ne haragudjon, nehezen igazodom el ebben a jogi zsargonban! Kérhetek tanácsot az ügyvédemtől?

– Kérjen!

Dr. Ramstein kezeibe temeti az arcát. Handon hiába néz rá, ez most kevés. Meg is kell kérdeznie.

– Mit tanácsol, mit feleljek?

– Mondja azt, hogy igen. Nekem most mennem kell!

És anélkül, hogy kezet nyújtana, kimegy a szobából.

Handon vállat von, visszafordul az ügyintézőhöz.

– Igen. – mondja határozottan. Orvost és ügyvédet azért választ az ember, hogy megbízzon benne.

– Akkor ezeket az űrlapokat töltse ki! Ide írja be a családi állapotát…

– Hogy elvált?

– Miért, azóta már újra nősült?!

– Nem, csak…

– Ha megvan, menjen föl a negyedikre, a 419-esben kérjen egy igazolást, azzal jöjjön vissza ide, megkapja a jogosultsági blankettát, azt is kitölti, és arra átveheti a portán a jegyet.

– Milyen jegyet? – Handonban balsejtelmek támadnak.

– Hogyhogy milyen jegyet?! A két villamosjegyet, az oda-vissza utazásra. Most kérte!

Elszántan próbálja a nyelvével megragadni a valamit a szájában. Továbbra sem sikerül neki. Nyilván almát evett vagy valami szálas húst.

Stepple Handon a világ csaknem legnagyobb havi fizetéséről szóló igazolást tartja a kezében. Meg egy utalványt, két villamosjegyre. Az oda-vissza utazáshoz.

Erwin Sande

A férfi tanácstalanul forgolódik az előcsarnokban. Névtábla vagy eligazító felirat után kutat.

– Segíthetek?

– Köszönöm, Pulver ezredest keresem!

– Green Pulvert? Milyen ügyben?

– Ön talán a személyi titkára?

– Nem, csak történetesen jól ismerjük egymást!

– Telefonon beszéltünk meg egy találkozót tizenegyre, de képtelen vagyok az épületben eligazodni! Azt hittem, komoly kapuőrség van egy ilyen helyen, belépőkártya, ujjlenyomat-ellenőrzés meg ilyesmik…

– Egy ilyen helyen? Ez a Polgári Repülési Központ, nem a katonai!

– Igen? Akkor miért egy ezredes irányítja?

– Ha ez a Katonai Központ lenne, nem egy ezredes irányítaná! Ennyi csillag csak ide elég. Egyébként tőlünk kerülnek ki a berepülő pilóták és a katonai repülők is, az űrhajósok meg mindenki, akinek a legcsekélyebb köze is van a repüléshez! Csak közben pár lépcsőfokot meg kell még ugrani! Ez az első. A PRK a légi dolgok előszobája… hallotta már a mondást?

– Nem.

– Na, jöjjön, fölviszem az ezredeshez! Régóta repül?

– Honnan tudja, hogy repülök?!

– Szagról megérzem az ilyesmit! Meg aztán mindenki tudja, hogy az ezredes pilótát keres! Elvitték a legjobb emberét! – Erwin Sandét! Kétszeres világbajnok volt földközeli navigációban…

– Háromszoros, de nem számít!

– Itt most balra megyünk!

– Ahhoz a lifthez?

– Nem, az alagsori lépcsőhöz, ott mellette! Ezek szerint maga ennek a Sandénak a helyére pályázik?

– Hát… nem fogalmaznék ilyen bátran! Csak szeretnék pályázni!

– Miért mondja ezt? Legyen egy kis egészséges önbizalma! Végső soron ez a Sande nem is pilóta! Fejlesztőmérnök, csak hobbyból repül!

– Kösz szépen! Tudja, milyen teljesítmény amatőr világbajnoknak lenni, csak úgy hobbyból?! Én még a selejtezőkön se jutottam túl soha!

– Majd túljut! Itt most egy kicsit sötét lesz, de nyugodtan tapogassa ki a korlátot! Vigyázzon a fejére! Át kell jutnunk a másik épületbe, a fölső szintet tatarozzák!

– Mondja, sokan jelentkeztek erre a helyre?

– Sande helyére? Talán kétszázan…

– Nem mondja komolyan?! Akkor föl se megyek!

– Miért ne jönne föl?

– Semmi értelme nincs!

– Ugyan, ne vicceljen! A legtöbb komolytalan jelentkező! A végére úgy elfogynak majd, mint réten a sás!

– Gondolja?

– Hogy gondolom-e? Ketten már meg is haltak! Hé, vigyázzon! Így összetöri magát!

– Mit mondott?! Ketten meghaltak?!

– Nem jó fele megy! Balra, a régi teherlift mellett indul a folyosó! Tudom, hogy nem látni, itt van a legsötétebb, de ötven méter az egész! Jöjjön, mutatom az utat!

– Mit akart azzal mondani, hogy ketten meghaltak?

– Nem volt szerencséjük! Garázdálkodik itt valami őrült… fusson neki, ezt a kábelalagutat át kell ugorjuk!

– Kábelalagutat?! Nem látok semmit, nemhogy alagutat…

– Ha letérdel, ki tudja tapogatni! Érzi? Nem széles, csak nagyon mély! Vegyen nagy lendületet… Úgy is van! Látja? Nem volt nehéz!

– Hogy fogok én itt visszatalálni?

– Lehet, hogy nem is lesz rá szükség!

– Mire?.! Hogy visszataláljak?!

– Említettem azt az elmeháborodottat, tudja, aki lecsalja az idegeneket az épület alatti légójáratba! Tiszta őrület, már két holttestet dobott ki a csatorna, állítólag itt megy el valahol… miért nem jön?

– Kicsoda maga?!

– Fontos ez? Én sem tudom, hogy maga ki!

– Arnold Scheinemann vagyok… amatőr pilóta, D2-eseken repültem idáig…

– Helyes. Ilyen még úgysem volt!

– Hogyhogy ilyen még nem volt?!

– Jöjjön már beljebb!

– Egy tapodtat sem megyek, amíg nem tudom, kicsoda maga!

– Milyen kár! Hosszú és kiismerhetetlen folyosórendszer ez, segítség nélkül nem fog boldogulni vele!

– Kicsoda maga?! Hallja?! Kicsoda?!

– Nyugodjon meg, nem az, akinek gondol!

– Miért, kinek gondolom?

– Egy ismeretlen embernek.

– És tán nem az?! Ismernem kéne valahonnét?!

– Nem, nem. Nem ismerhet. Ellenben kettőnk közül csak az egyik ember…

– Mi van?!

– A másik… a farkasember!

Amold Scheinemann éles fejhangon visítani kezd. Nekilódul, és minden erejét beleadva futásnak ered. A holmiját eldobálja. Barna disznóbőr aktatáskája a kábelalagútban köt ki, egyik cipője lecsúszik. Nem áll meg miatta.

Háromszor ütközik neki a falnak, Isteni csoda, hogy egyszer sem téved el. Alig két perc alatt ér vissza az előcsarnokba.

– Segítség! Segítség! – üvölti. Az irodákból kíváncsi arcok néznek rá. Megütközve bámulják a tépett ruhájú, félcipőben őrjöngő jelenést.

– Segíthetek valamiben? – kérdezi a kilences szobából kilépő titkárnő. Jól ápolt és elegáns.

– Persze, hogy segíthet! Megvan a sorozatgyilkos! Majdnem végzett velem, azonnal hívja a rendőrséget! Siessen!

– Jól van, jól van! Nyugodjon meg, kérem… nincs semmi baj! – karon fogja a férfit, és bevezeti az irodába – Jöjjön, adok egy pohár vizet!

Nem meri hellyel kínálni. Az ülőgarnitúra vadonatúj, a halvány bézs színű kárpit feltehetőleg nem jól tűrné a merész, vakolatdarabokkal díszített, helyenként tépett vonalvezetést. Füstszínű üvegpohárba tölti az italt.

– Mi történt, Helga? – kérdezi a szomszéd szobából kilépő férfi. Ötven éves lehet, kihajtott nyakú, fehér inget visel és halványzöld szövetnadrágot. Erősen kopaszodik.

– Semmi, Mr. Pulver. Ez az úr rosszul érzi magát…

– Mr. Pulver?! – Arnold Scheinemann odacsörtet, és a kezét nyújtja – Épp önhöz igyekeztem, amikor elkapott! Lecsalt a légópincébe, majdnem meg is ölt! Már két áldozata van, azonnal meg kell állítani! Még itt van az épületben, hívják a rendőrséget!

– Nyugodjon meg, Mr…

– Scheinemann! Én voltam bejelentve önhöz tizenegy órára. Honnan lehet telefonálni?

– Bárhonnan, de elébb próbálja meg összefüggően elmesélni, mi történt!

– Elkapott, ahogy bejöttem ide! Már két emberrel végzett, én lettem volna a harmadik! Csak akkor fogtam gyanút, mikor át kellett ugranunk a kábelalagutat…

– A kábelalagutat?

– Igen, ezredes úr! Nem túl széles, de nagyon mély! A csatornarendszer is innen indul, azon úsznak ki a halottak!

– Értem, Mr. Scheinemann. A halottak.

– Igen, már ketten is kiúsztak, én lettem volna a harmadik! Ez nem tréfál! Azt mondta, amatőr pilótája még nem volt! Ahogy rámnézett a szemeivel…

– Kicsoda?

– Hát a farkasember!

– Jézus Máriám! – az ezredes a homlokára csap – Már megint ez a hülyeség!

– Miféle hülyeség?!

– Kérem, nyugodjon meg! Akar egy kávét?

– A rendőrséget akarom! Azonnal!

– Fölösleges, higgye el! Az ön farkasembere a mi egyik pilótánk! Nagyon jó pilóta, de tisztára lökött. Mindig talál partnert ehhez a hülyeséghez!

– Sajnálom, uram, nem értem!

– Nem csodálom, nekünk is beletelt néhány évbe, mire megszoktuk! Erwin imád hülyét csinálni mindenkiből! Egy alkalommal elszállították az autóját a ház elől, én marha megsajnáltam, és elkísértem a telepre. Két kilométert kellett gyalogolnunk vaksötétben, emlékszem, tél volt, ömlött a hó, ő meg egyszer csak megkérdezte: „Na, ki vagyok én?”

„Ki lennél?” – kérdeztem vissza. Nem értettem, mit akar.

„A farkasember!” – mondta. És addig hajtogatta, amíg lassan kezdtem elbizonytalanodni. A végén már kifejezetten féltem. Nagy érzés volt beérni a telepre! Azóta ez rendszeresen műsoron van. Minden héten talál. egy balekot magának… már elnézést a kifejezésért!

– Erwin? Erwin Sande?!

– Igen, Erwin Sande. A legjobb pilótánk. Sőt, talán a világ egyik legjobb pilótája! Ugye megérti, hogy nemcsak szomorúak vagyunk, amiért elmegy? Nem lesz könnyű pótolni, de ez a tíz év sem volt egyszerű!

– Erwin Sande… – Amold Scheinemann nem tud magához térni a meglepetéstől – Egyszerűen hihetetlen!

– Az – bizony. A MayFloweren nem tudják, mibe csókoltak bele!

– Mr. Sande a MayFlowerre megy?!

– Oda hát. A MayFlower-2-re. Gondolja, hogy különben elengedtem volna? Sajnos, a Hivatallal még én sem tudok vitába szállni!

– Dehát… navigált már egyáltalán űrhajót?

– Én?!

– Nem! Mr. Sande.

– Egy frászt! A MayFlower fedélzeti mérnöke lesz! Tizenkétezren jelentkeztek erre a posztra, azt hiszem, ötödmagával választották ki! Így aztán most egy darabig nélkülöznünk kell… Meddig is, Helga?

– Négy vagy ötszáz évig. Úgy emlékszem.

Arnold Scheinemann egyikükről a másikukra néz.

Tétova mozdulatokkal próbálja lesöpörni a ruhájáról a vakolatot. „Ezek mind idióták?” – persze csak magában kérdezi.

A fél cipő hiánya is zavarja, nem beszélve a nadrágján tátongó szakadásokról. Azon töpreng, vajon elmondja-e, miért jött? Már feleannyira se akar repülni, mint korábban.

Paul Nernski

Komoly problémát jelent a gyülekező tömeg. Hugó Brallia álmában sem gondolta volna, hogy még az utolsó pillanatban is ölni fogják egymást a jegyekért! Képtelen rendet tartani.

– Kérem, uraim, csak nyugodtan! Mindenki bejöhet, akinek van belépője…

Ez, persze, olaj a tűzre. Eddig is gondolták, hogy jeggyel bemehetnek, épp ezért állnak sorba. Ha viszont kihangsúlyozzák előttük, hogy csak így lehet esélyük, az már több mint gyanús!

– Kérem, Mr. Brallia, bízza ránk a dolgot! Megbirkóztunk már ennél nagyobb nehézséggel is!

A kis japán roppant udvarias. Szelíd erőszakkal tereli az olasz menedzsert az öltözők felé.

– Gondolja, hogy nem lesz baj?

– Baj? Sose legyen nagyobb gondunk, mint egy ekkora teltház!

– Hát jó. Visszamegyek.

A folyosóról azért még hátra-hátra fordul. Nem aggódik igazán. A sikert akarja learatni. Neki nem a tapsoknál dől el a győzelem. Már jóval előbb. És most későn kezdték el a propagandát. A helyi szervezővel nagyon melléfogott, valami állástalan tudósfélét kapott ki! Túl jó ajánlatot tett, azért döntött mellette. Pedig a Pegazus irodát jobban ismerte, csak sajnálta azt a tizenkét százalékot. Bár ne sajnálta volna! Két héttel az előadás előtt ide kellett küldenie Gustavót, hogy végre történjen valami! Gustavo nagyon sokba került Bralliának. Komoly bajnak kellett lennie, hogy hozzá forduljon, de úgy tűnik, most megérte. Nem mindig van így.

– Hugo, tudna jönni egy pillanatra?

– Mi a baj, Aleszja?

A koreográfus földúltnak látszik.

– Ez a Nernski egy hülye! Mindössze fél éve él itt Japánban, valami vizsgát, akar letenni, és úgy gondolta, félkézről majd turnékat szervez európai balett-együtteseknek!

– Tudom.

– És mégis leszerződött-vele?! Annyit ért a baletthez, mint tyúk a harangöntéshez!

– Nem is a baletthez kell értenie!

– Hanem mihez? A paradicsomtermesztéshez?!

– Lessen ki a függöny mögül, és meglátja! Az emberek ölik egymást a jegyekért. Mind a hét előadás lábon elkelt! Elég szép?

– Az, lenne, ha nem láttam volna Gustavót! Azt hiszi, nem tudom, mikor szokta igénybe venni?

– Az már az én bajom! Az én hasznomat viszi el!

– És az én táncosaimnak nincs öltözője! Az én kellékeim hiányoznak, az én világítástervemhez nincs elég lámpa! Semmit sem teljesített a szerződésből! Egyébként remekül ellátta a dolgát, csak hirtelen nem tudok semmit említeni, amit rendesen megcsinált volna! Maga tud?

– Nem. – ismerte be Brallia – Szereztünk egy tapasztalatot. De az előadásokon túl kell esni!

– Nehogy szó szerint igaza legyen! Ilyen körülmények között csak bukni lehet!

A nézőtéren hatalmas tapsvihar zúg fel.

Megdermednek.

– Mi ez?! – kérdezi rémülten a nő. Orosz származása ellenére remekül beszél németül.

Brallia szó nélkül félrelöki, és a színpadra siet. Óvatosan les ki a lyukon. Semmit sem lát, csak a tapsoló közönséget…

– Mi van? – kérdezik többen is. Szinte az egész társulat ott tolong körülötte.

– Mit tudom én! Örülnek, mint majom a farkának, de fogalmam sincs, miért!

– Csak úgy tapsolni kezdtek?!

– Honnan a fenéből tudjam?! – nagyon ideges – Nem látok semmit!

Aztán mégis észreveszi. Egy kisfiú az, talán hat éves lehet. Egyfolytában hajlong, és mosolyog a nézőkre.

Jól ismeri. Az egyik balerina fia, velük utazott a turnéra. Többen is jöttek családostul.

– David az! – mondja elhűlve.

– Heimühl kisfia?! – a koreográfus is meg van döbbenve – Mit keres a színpadon?!

– Gőzöm sincs, de jobban aggaszt, hogy fog kijönni? Most még szeretik, de egy idő után ez a produkció könnyen unalmassá válhat!

– Mit csinál?

– Hajlong.

– És még?

– Semmi mást. Csak hajlong.

– És ez tetszik nekik annyira?!

– Nyilván azt hiszik, ilyen a darab!

– Most mi lesz?

Úgy néznek rá, mintha neki kéne megoldania a helyzetet. Ezt is.

– Mit bámulnak?! Én most mi a frászt csináljak? Vagy kijön az a gyerek, vagy nem. Nem mehetek be érte!

– Majd én bemegyek! – mondja egyikük. Ágnes az, az anyja. Nagyon meg van ijedve. – Nem tudom, mi ütött belé!

– Ezt majd utána megbeszéljük, Frau Heimühl! Most inkább finoman el kéne venni a dolog élét… – elgondolkodik – Tegyünk úgy, mintha ez valami allegorikus belépő lett volna! Anton és Olga is menjenek magával! Perdüljenek köréje, és kapják föl! Ha nem akar jönni, még jobb, játsszanak rá a huzakodásra! – látszik, hogy egyre jobban beleszeret az ötletbe, már színpadi utasításokat osztogat – Franz, rohanjon föl a technikába, és oltassa el a villanyokat! Fejgépet a fiúra, Richard meg indítsa el a zenét!

– A zenét?! – Aleszja Ripkin kézzel lábbal ellenkezik – Mit képzel, mit csinálhat az előadásomból?!

– Azt kérte, oldjam meg a helyzetet! Hát megoldom… Menjen már, Franz! Mire vár?!

– Semmire, Herr Brallia! Megyek!

– Ehhez nem járulok hozzá!

– Ne gyerekeskedjen, Aleszja! Minden rendben lesz! Készüljenek! – fordul a táncosok felé.

– Nem érti, Hugó?! Ilyesmihez nem adhatom a nevem!

– Nem is kérte senki! Majd azt mondjuk, az eleje avantgard-színház, a’la Brallia!

David Heimühl továbbra is kitartóan hajlong. Valószínűleg egyik nagy szerepálma ez a mai. Ki nem fogy a mosoly az arcáról.

– Meddig csinálja még? – kérdezi az anyja kétségbeesetten.

– Ki tudja, ha maga sem?

– Na, mit szólnak? Ugye, milyen zseniális ötlet volt? – Paul Nernski érkezik a nézőtér felől, elegáns, fehér öltönyben, világosszürke aktatáskát szorongatva a hóna alatt – Egyszerűen imádják!

– Kicsodát?!

– Hát a fiút! Született tehetség!

– Ez a maga műve?!

– Ki másé? Mondtam, Mr. Brallia, hogy ez egy más világ! Ezeket az embereket ismerni kell!

Ebben a pillanatban felharsan a zene. Úgy látszik, Franz nagyon gyors volt. Ünnepélyes tónusokkal indul a nyitány, ami alatt rendes körülmények között sötét van a színpadon. Most azonban nincs.

Fehér fénykéve robban rá a kisfiúra, hátul mindent elárasztanak a vörös és sárga színek. Ez a két fajta van, mást nem sikerült beszereznie Mr. Nernskinek.

David kissé megrémül. Nem is igen lát a hirtelen világosságtól csak annyit tud kivenni, hogy három jelmezes alak közeledik feléje. Érzi, hogy menekülnie kell.

A másik irányba indul, odaérve azonban észreveszi, hogy a színpad oldalánál is várják. Arra sem mehet.

Visszafordul, és gyors, kígyózó mozdulattal kisiklik az érte nyúló kezek közül. Egérutat nyer.

Anton Antonovics Antonov úgy érzi, üldözés ide vagy oda, egy-egy akrobatikus elemet azért csak belefűz a rohangászásba.

Olga Müllbach sem akar lemaradni. A férfi forog egy magabiztosat, Olga nekifut, és a levegőben kitartott spárgával csaknem eléri Davidet. De a fiú most is idejében kifordul.

Középre szalad, és háromszor-négyszer meghajol. A közönség tombol. A zene egyre vadabb vizekre evez, a világítóállásban dolgozó technikus beveti az egyetlen effektet, amivel rendelkezik, a vakítóan villogó stroboszkópot. Senki se mondhassa, hogy itt nem megtervezett dolgok történnek!

Most már többen is színpadra lépnek. Kecses fordulatokkal próbálják utolérni a fiút, neki azonban könnyebb dolga van, mert nem kell bemutatnia egyetlen grand batman jotét sem közben.

Elszabadul a pokol. A darab különböző jeleneteiben előforduló jelmezes alakok mintha egymást üldöznék a színpadon. Amolyan bosch-i látomásként kavarog a totális fejetlenség.

A villódzó fényektől olyan az egész, mintha levegőben megmerevedő figurák töltenék be a légteret, egyedül David van mindvégig a földön. A lábak között cikázó alakja hol itt jelenik meg, hol ott.

Néha középre megy és meghajol. Ilyenkor fölerősödik a taps. Aztán hirtelen mindennek vége szakad.

A zene utolsó hangja fönnmarad, és egy szál hegedű viszi tovább a nyitányban megkezdett fonalat. A bevezető véget ér.

David Heimühl is megérzi ezt. Még utoljára középre megy, megteszi, ami a dolga, aztán váratlanul kiszalad a hátsó függönyök között.

Az előadás katartikus élményként marad meg a lenyűgözött nézők emlékeiben. Milyen más is az európai színház!

A táncosok teljesen kimerülve és a csodálkozástól döbbenten csinálják végig a tapsrendet. Harminc percen keresztül hajlonganak újra és újra.

Persze, mindenki a kisfiút várja. Igazság szerint az egész darab alatt őt várták, de végül megértették, hogy ő csak az allegorikus alaphangot adta meg.

A tapsra azért kijöhetne.

Paul Nernski vidáman bont pezsgőt az öltözőben, és csodálkozik, amiért senki sem örül vele.

– Maguk mindig ilyen lesújtva veszik tudomásul a sikert?

– Miféle sikert, Mr. Nernski?! Azt, hogy tíz percen keresztül fogócskázhattunk Agnes fiával a színpadon a maga jóvoltából?! Vagy hogy a királyi hordszéknek nem volt alja, és a dicsőséges fejedelem térden sikálhatott a rabszolgák után?! – Anton Antonovics teljesen ki van kelve magából – Netán az tetszett volna, hogy nem volt átjárás a színpad mögött, és a mennyország hattyúi a szervizalagúton mászhattak keresztül? Vagy az, mikor halál dzsuvásan felbukkantak a zenekari árokban?!

– Hát ebben az egyben nincs igaza, Mr. Antonov! A lerobbant hattyúk kifejezetten erős elemei voltak a jelképrendszernek. Különösen akkor, mikor az árokból kimászva ráijesztettek az első sorokban ülőkre! Miss Heimühl még a térdét is bekente művérrel!

– Kente az édes anyukája! Beletérdeltem a szögbe, amivel az angyalok hintójának fenekét erősítette a kocsihoz! Az a vér a sajátom volt.

– Igazán sajnálom, mindenesetre nagyon hitelesnek tűnt! Egyébként tudja, milyen nehéz angyalhintót szerezni? Lejártam a lábamat érte!

– Nézze, Mr. Nernski! – Hugó Brallia nyugodt és kimért – A megállapodásunkat nyugodtan tekintse semmisnek! Eszem ágában sincs kifizetni a maga százalékát! Szét fogom osztani inkább a társulat tagjai között, és ha a következő előadáson is maradnak a problémák, egy fillért sem fog látni a végén, arra mérget vehet!

A szervező elmosolyodik.

– Erre semmi szükség nincs, Mr. Brallia! Számomra egy izgalmas kaland volt a szervezés, a sógorom vett rá, ő évek óta ezt csinálja. Fogalmam sem volt, meddig tart ez az átkozott teszt, már a hócipőm is tele volt vele!

– Értenünk kéne, amit mond?

– Hát persze! Tudja, én navigációt tanultam Hustonban, dehát navigátorként lehetetlen elhelyezkedni! Voltam már minden, mikor jött ez a lehetőség! Tudtam, hogy nem sok esélyem van, de azért jelentkezetem. A legalsóbb osztályból indultam… mit gondol, meddig tartott a válogatás?

– Fogalmam sincs! Nem is értem, miről beszél, de majd szétvet a kíváncsiság, hogy megértsem!

– Két évig!

– Mit két évig?!

– Csaknem két teljes éven át kóboroltam egyik helyről a másikra, mert persze az egyik vizsga itt volt, a másik ott! Még Hold-közelben is jártunk!

– Baromi izgalmas, tényleg, csak nem tudom, megértette-e, amit mondtam?!

– Hogyne értettem volna! Le akarja nyelni a pénzemet!

– Na végre leszálltunk a földre! Én nem akarok lenyelni semmit, csak normális feltételeket szeretnék! Azt, amit a szerződésben rögzítettünk! Semmi egyebet.

– Világos, ha a feltételek állnak, van pénz, ha nem, nincs!

– Pontosan erről van szó.

– Mondom, hogy értem! Csak nem engedte befejezni. Az utolsó forduló miatt jöttem Japánba. Itt van egy olyan, víz alatti gyakorlóterep, ami sehol másutt a világon! Ezen készültem föl. De mert meg is kellett élnem valamiből, hát megcsináltam az irodát. Volt benne némi gyakorlatom, Kaliforniában zenekaroknak szerveztem turnékat!

– Senki sem mondta magának, hogy a balett és a rock and roll két különböző műfaj?!

– Nem olyan nagy a különbség, higgye el! A sikernek mindenütt egyforma íze van! Mindenesetre öt perce kaptam meg az értesítést: bekerültem. Egyike lettem a százhúsz kiválasztott résztvevőnek! – a táncosok felé fordul – Na, mit szólnak hozzá?

Nem szólnak semmit. Kevéssé villanyozza fel őket a hír. Egyáltalán, bajban lennének, ha el kéne dönteniük, hogy rendőrt hívjanak előbb vagy mentőt?

– Nagyobb szerencse ez, mint egy lottó ötös! Ettől a perctől kezdve a Hivatal minden tartozásomért jótáll, még a költségszámláimat is kiegyenlítették!

– Hát ez nagyszerű, Mr. Nernski! – a menedzser kezdi elveszíteni a türelmét – El tudja mesélni, mi a rohadt rosseb közünk van ehhez a zagyvasághoz?!

– Azt hittem, világos, Mr. Brallia! Egy fillért sem óhajtok levonni a bevételből! Még a bérleti díjat és a költségeimet sem! Legyen ez az én ajándékom a társulatnak… gratulálok a sikerhez!

Döbbenten állnak. Pohárral a kezükben, fél lábbal már a szállodában, hirtelen megdermedve. Nem tudnak megszólalni. Jól értik, amit mond?! Hét telt ház árát ajándékozza nekik Paul Nernski! Úgy, hogy még csak nem is igen ismerik egymást!

Nagyon furcsa hangulatú bankett kezdődik. Mindenki óvatos és bizonytalan. Alig mernek beszélgetni, pláne kérdezni valamit. Végül Aleszja Ripkin nem bírja tovább.

– Miért csinálja ezt, Paul? Hiába állja a Hivatal a számláját, akkor is egy vagyont veszít! Nincs szüksége a pénzre?

– Fején találta a szöget, Aleszja! Olyan hosszú útra megyek, hogy nem tudom, mit kezdhetnék vele, miután visszajöttem!

– Ugyanazt, amit most! Micsoda hülyeség ez?!

– Te csak ne beszéld le róla, neki már nem kell a pénz! Mihez kezdene vele annyi idő múltán? – Hugó Brallia úgy tesz, mintha csak hirtelen elfelejtette volna – Mit is mondott, mikor jön vissza?

– Két hét múlva indulunk, és körülbelül ötszáz év múlva térünk haza. Néhány évtizednyi csúszás, persze, előfordulhat…

Hirtelen még az a gyönge kis társalgás is abbamarad. Csak állnak, és nem tudják, hogy sírjanak vagy nevessenek? Ez az ember egy őrült. Egy futóbolond… vagy ők nem értenek valamit jól a világból.

Ralph Dicke

Nagyon lassan gyűlik a zsetonja. Kiszámolja, ha ez így megy tovább, hajnali hatig sem végez. Változtat a stratégián.

Eddig mindig megduplázta a vesztes téteket. Addig játszott pirosra, amíg be nem jött. Egy matematikus barátja ugyan elmagyarázta, hogy ez roppant ostoba szisztéma, de nem hitt neki. Kipróbálta az unokaöccse játékrulettjén, és nyert. Ahogy most is.

Folyamatosan halad előre, csak lassan. Hirtelen úgy dönt, mindent fölrak a párosra. Tizenhét körben volt egymás után páratlan. Lehetetlen, hogy megint az legyen!

– Nincs több tét! – mondja a krupié. Elegáns, sötétkék öltönyben van, úgy néz ki, mint egy steward. Ketten ellenőrzik. A golyó kiszámíthatatlanul pattog jobbra-balra, eleinte a tizenkilences körül kóvályog, aztán átugrik a hatoshoz, a tízeshez, majd gyors egymásutánban a négyeshez és a huszonnyolcashoz is. Az orvos szinte rosszul van az idegességtől.

A kerék lassan megáll. Még utolsó erejével taszít egyet a golyón, ami nekirugaszkodik, és két teljes kört szalad. Végül elveszíti a lendületét. Meredek ívben pottyan a húszasba.

– Na ez az!

– Gratulálok!

A férfi ott álldogál a háta mögött.

– Köszönöm. Ismerjük egymást?

– Ralph Dicke, ha nem csalódom, ugye?

– Ezek szerint maga ismer!

– A páros nyert! – mondja a krupié. Nagy halom zsetont tol az orvos elé. Dicke egyet visszadob, mire a férfi rámosolyog és megköszöni.

– Szabad ideülnöm?

– Oda ül, ahová akar.

– Nem is csodálkozik, hogy tudom a nevét?

– Sokan tudják a nevem.

– De én nem véletlenül vagyok itt…Látom, nyert.

– És?

– Van egy közös ismerősünk, akit ez fölöttébb érdekelne…

– Mi van? – az orvos keze megáll a levegőben.

– A nyereménye. – rámutat a zsetonokra – Vigyázzon rá! Ha van egy kis esze, nem játssza el.

Dicke föláll, és szembefordul a férfivel.

– Mit akar tőlem?!

– Savage küldött. Azt üzeni, egyelőre megelégszik ennyivel. A többire van még egy hete.

– A többire?! Ez itt legalább kétszer annyi, mint amivel tartozom!

– Kamatok nélkül. De késett! Sokat késett.

– És jövő hétre a kamatok kamatai még többet tesznek majd ki, úgyhogy addigra már kétszer ennyi se lesz elég!

– De legalább marad esélye valamit kitalálni!

– Mi a fenét találhatnék ki?! Ha elviszi az összes pénzem, nem lesz mivel játszanom!

– Ha meg itt hagyom, elveszíti az egészet! Savage-nak elfogyott a türelme.

– Szarok Savagéra! Vagy elég neki ennyi, vagy hagy tovább játszani! Más megfejtést nem tudok.

– Az baj. Nagyon nagy baj.

Int a hátrébb álldogáló két hústoronynak.

– Kísérjétek ki a doktor urat!

– Uram, kérem, hívja a rendőrséget! Eszem ágában sincs elmenni!

A krupié rémülten néz körül. Az asztalfőnök odainti, pár másodpercig tanácskoznak.

– Az asztal bezár. – mondja végül az orvosnak – Itt nem lehet tovább játszani!

– Akkor átmegyek egy másik asztalhoz!

Nem válaszolnak. A testőrök közrefogják, a háta mögött álló férfi besöpri a zsetonjait.

– Hé, nem hívják a rendőrséget?! A szemük előtt rabolnak ki!

A szomszéd asztaltól föláll egy nő. Átsétál hozzájuk, ügyet sem vet az orvosra és fogva tartóira.

– Maga az asztalfőnök?

– Mit parancsol, hölgyem?

– Az indokot, amivel bezárt.

– Játszani szeretne?

– Talán igen, de előbb hallani akarom, hogy működik ez a bezárás maguknál!

– Valami gond van? – a zsetonokat begyűjtő férfi mosolyog.

– Magával, feltehetőleg, semmi dolgom. Az úrral beszélgettem. Elengedné a kezemet?

– Amint összeszedte a holmiját, és elindult kifelé.

– Ezt nem kéne csinálnia.

– Igazán?

– Van három másodperce, hogy elengedjen, kipakolja a zsebét és szabadon engedje ezt a férfit! Már csak kettő. Egy.

Nincs semmi különösebb lárma. Pedig legalább húszan özönlenek be a terembe. A két testőr egy pillanat múlva a földön van, a férfi kezét hátrafeszítik.

– Jennifer Kaminsky vagyok a Biztonsági Szolgálattól. – nyugodt, kényelmes tempóban pakolja ki a zsetonokat a férfi zsebéből – Kíván ügyvédet és hivatalos eljárást, vagy megelégszik a helyzet gyors rendezésével?

– Van választásom?

– Természetesen!

– Mit ért a helyzet gyors rendezésén?

– Ezek szerint kíváncsi rá… – átkiabál a férfi válla fölött – Freddy, légy szíves!

Freddy nem valami döbbenetes hústorony. Egyszerűen csak sportos testalkatú, középmagas férfi, szürke tweedzakóban.

– Mr. Whooler a gyors rendezés után érdeklődik.

– Értem, Miss Kaminsky.

És anélkül, hogy lendületet venne, egyszerűen kiüti Mr. Whoolert. A férfi tehetetlen homokzsákként zuhan hanyatt, két foga messzire pattog a kockás kövön.

– Mr. Savagénak pedig azt üzenem, hogy ez volt az utolsó alkalom! Ha még egyszer megpróbálja kiszívni valakinek a vérét, a gyors rendezés után temetés fog következni! Takarodjanak innen!

– De hát miért?! Ki ez a senki, akire így beindult a Szolgálat?! – Mr. Whooler a száját tapogatja.

– Ne törődjön vele. A védelmünk alatt áll. Az adóssága le van rendezve.

– Na persze! Mert ez így működik…

– Sajnálom, hogy ezt mondja. – feleli csöndesen Freddy – Persze, lehet más véleménye a dologról, csak nem szerencsés…

Odamegy, fölsegíti a férfit, majd a zakója hajtókájánál fogva átdobja a korláton. Legalább három métert zuhan. Eltörik a keze és minimum két bordája. Fekve marad.

– Ajánlom, kanalazzák össze a főnöküket, mert ha a helyszíni szemle itt találja, nem kezeskedem a gyors rendezésért!

A testőrök illedelmesen hátrálnak, és megpróbálnak életet lehelni Mr. Whoolerbe. – Nem megy könnyen.

A nő az orvoshoz lép.

– Itt vannak a zsetonjai, Dr. Dicke! Váltsa be őket, és húzzon maga is haza! Majd Freddy elviszi.

– Milyen kedvesen rábeszélő modora van, Miss…

– Kaminsky. De nem lesz szüksége a nevemre. Remélem, még egyszer nem követ el ekkora ostobaságot!

– Anyám helyett anyám!

A nő közelebb lép, és szinte az arcába mondja:

– Esetleg megkaphatja tőlem azokat a pofonokat is, amik annak idején kimaradtak! Akarja? Mindegyiküknek a szájába rágták, hogy ha bármilyen adósságuk van, a Hivatal segít a rendezésben! Minek kezdett magánakcióba?!

– Nem három rézgarassal tartoztam!

– A világ legdrágább vállalkozásába került bele, maga nem normális! Gondolja, hogy képes lenne olyan adósságot csinálni, amit a Hivatal ne tudna rendezni?!

– Hát, ismerek bizonyos módszereket…

– Akkor most menjen haza, és felejtse el őket! Nem egész két hete van még itt a Földön. Használja ki!

– Maga tud valamit, Miss Kaminsky! Engem úgy, tájékoztattak, hogy visszajövünk!

– Ötszáz év múlva. Gondolja, hogy érdemes arra bazírozni? Egyébként nem ártana kialudni magát. Úgy néz ki, mint az ördög öregapja!

– Randevúzni akar velem?

– Nem én, az Elnök! Holnap mutatják be magukat a Hivatalban…

– Tényleg, milyen igaza van! A TV-műsor is holnap lesz!

– Milyen TV-műsor? Jézus Máriám! Magát küldték az esti talk-show-ba?! Ezeknek teljesen elment az eszük!

– Már miért ment volna?

– Egyedül lesz?

– Egy Ronnie Warm nevű palival kettesben. Nem ismerem, valami reaktormérnök vagy ilyesmi! De mi kifogása van ellenem?

– Vannak vagy százhúszan! Senki más nem vállalta?!

– Lehet, hogy én vagyok a legszebb!

– Az ki van zárva.

– Akkor a legokosabb.

– Az meg szomorú lenne…

– Maga is?

– Hogyhogy én is?!

– Maga is szomorú lenne, ha randevúznia kéne velem?

A nő meglepődve néz a szemébe.

– Elég meredeken váltott! Nos, ennek hál’ Isten, nem merült föl a szükségessége!

– Eddig! De ha fölmerülne?

– Maga egyszerűen képtelen egyenesen fogalmazni!

– Dehogyis… jön vagy nem?

– Egy óra múlva végzek, a Gates-szobornál találkozunk.

– Imádom ezt a tempót! Tudja, hogy semmi hosszú távút nem ígérhetek?

– Ez a legvonzóbb magában! Na menjen átöltözni, mert olyan rendezetlen, mint aki kaszinóban töltötte az éjszakát!

– Az ki van zárva.

– Hé, ez az én szövegem!

– Az benne a legvonzóbb…

Azért még megáll a tükör előtt, és aggódva rendezgeti a frizuráját. Freddy türelmesen várakozik mögötte.

Ronnie Warm

– Neked teljesen elment az eszed!

– Lehetetlen, hogy ne érts meg, Sophie!

– Mit lehet ezen megérteni?! Vegyem tudomásul, hogy itt hagysz bennünket?! Hogy a gyerekeid apa nélkül fognak fölnőni, méghozzá úgy, hogy soha többé nem lát egyikük sem?! Ezt értsem meg?! – dühösen nyomja el a cigarettáját a hamutartóban – Ráadásul az egész egy infantilis, gyerekkori hóbort miatt!

– Kérlek, legalább ezt ne mondd! A legfontosabb dologról van szó, ami csak létezik a világon: megnyíltak előttünk az Univerzum kapui!

– Húú, de nagyszabásúnak tetszik lenni egyszerre! Tudod, mit mondok én erre? Nyitogassa azt a kaput az, akinek nincs családja!

– Ez nem így működik, Sophie! Értsd meg: a legnagyobb álmom válik valóra! Sose gondoltam komolyan, hogy megérem ezt az időt! Tudtam, hogy el fog jönni, de nem hittem, hogy még az én életemben!

– A miénkben, hogy egészen pontos legyek!

– Nem kívánhatod, hogy szánalmas megnyomorítottként töltsem a hátralévő éveket!

– Ó, egyem a megkötözött szárnyaidat! Ezek szerint mi megnyomorítunk téged?! Mi lett volna, ha akkor gondolsz erre, mielőtt gyerekeid születnek?

– Nem lehetett! Senki sem tudta, hogy ez a lehetőség eljön!

– De te igen! Legalább két éve!

– Semmi valószínűsége sem volt, hogy kiválasszanak. Fogalmam sincs, hányan jelentkeztünk, de iszonyú sokan!

– Minket mindenesetre meg sem kérdeztél!

– Angela másfél éves volt! Őt kérdeztem volna?

– Speciel magamra gondoltam. Meg Nathanra. Annyit azért megérdemeltünk volna, hogy tudasd velünk a szándékodat!

– Amíg semmi sem volt biztos, miért zaklattalak volna föl benneteket?

– Drága ember! Hát csak miattunk tetted? Gondoltad, majd elénk lököd a kész tényeket, ha már muszáj? Ha már minden el lesz rendezve? Milyen kedves… A lényeg az, hogy neked a lehető legkényelmesebb legyen! Ne okozz kellemetlenséget magadnak, ha semmi hasznod belőle! Ha meg már eldőltek a dolgok, oldjuk meg az életünket, ahogy tudjuk!

– Egyáltalán nem erről van szó! Semmiben sem szenvedhettek hiányt, a Hivatal tízszer akkora fizetést folyósít a hozzátartozóknak, mint amennyit valaha is kereshettem volna!

– Hát ez óriási! Fogjuk be a szánkat, mert megkapjuk érte a pénzünket! Ronnie Warm nem az a fajta, aki ne gondoskodna a családjáról!

– Igenis, fontos volt biztonságban tudni benneteket!

– Miféle biztonságban?! Hogy ne érje szó a ház elejét?! Hogy senki se mondhasson rád semmi rosszat?! Megint csak magadra gondolsz! Mindig csak magadra! Az nem jutott eszedbe, milyenek lesznek az esték nélküled? Kivel játszik a lányod majd, ha betegen fekszik otthon? Kit kérdezzen a fiad, ha gondja van, kinek újságolja el, ha valamire büszke?! Mit áldoztál fel, Ronnie Warm?! Tisztában vagy vele?!

A pincér összeszedi a kávéscsészéket, és leteszi a süteményes tálcát.

– Valami italt hozhatok?

– Fölösleges, azt hiszem, ez sem fog elfogyni! – Sophie inkább dühösnek látszik, mint kétségbeesettnek. Becsapva érzi magát. És szörnyen szomorúnak.

– Bocsássanak meg, hogy megkérdezem, de – a férfihez fordul – nem szerepelt a tegnap esti talk-show-ban? Nem maga az egyik… kiválasztott űrhajós?

Sophie-nak több se kell.

– De, ő az! Telibe találta! Akar egy autogramot a szalvétára? Még tíz év, és vagyonokat fog érni!

– Hogy irigylem magát! – a pincér meg se hallja az asszony szavait. Csodálattal néz a férfire. – Mindig ilyesmire vágytam! Elsőként eljutni a csillagokba! Hová is mennek? A Vesta-térségbe?

Ronnie Warm bólint. Most mondja azt, hogy fogalma sincs? Persze, ez a publikus része. A Vesta-térség. De a rendszer iszonyú nagy! Egyikük sem tudja, azon belül hová vezet az útjuk! És legfőképpen: miért oda? Erről sem beszélt még senki.

– Ötszáz év, ugye, jól emlékszem?

Az asszony mosolyogva rázza a fejét.

– Nem egészen, nem ám! Csak kettő! Kettő oda, kettő vissza. Egy százast meg ott a helyszínen elutazgatnak majd. Így jön ki az öt. Mert ha már ott vannak, kár hazasietni, itthon úgyis mindenki meghalt… – bizalmaskodva közelebb hajol – Már akit ismertek, ugye!

– És hogy bírják ki az utat? Hogy lehet ilyen sokáig élni?

A pincérről minden gúny lepereg. Állhatatosan harcol az ölébe hullott lehetőségért, szinte kivétel nélkül az esti talk-show kérdéseit ismétli meg.

– Sehogy sem. – feleli csöndesen a férfi. – Az út java részét hibernálva tesszük meg. Mintha aludnánk.

– Nagyon izgalmas lehet!

– Nem hinném, hogy izgulunk majd közben.

– De ez az egész… olyan borzongató belegondolni!

– Magának is borsózik tőle a háta? – Sophie újabb cigarettát húz ki a dobozból – Mondja, nem hozna mégis valami italt? Vagy pár süteményt! – előkotorja az öngyújtót a táskájából – Az is lehet, hogy telefonja van, vagy várják a konyhán… – rágyújt, és mélyen leszívja a füstöt – Vajon melyik indokkal szeretne legjobban elmenni valahová?

A pincért nem zavarja a fölöslegesség érzése.

– És a fénysebességet hogy lépik túl? A Vesta-térség messzebb van kétszáz fényévnél!

Ömlenek belőle a tegnapi műsor kérdései. Warm kezd attól tartani, hogy az egész adást fölbüfögi. Kicsit türelmetlenebbül válaszol.

– Csak egy ugrás az egész. Az Univerzum fonákján vágunk keresztül. A kétszáz éves menetidő javarészt arra kell, hogy kiérjünk a zsúfolt zónából. A legnagyobb távolságot egy szemvillanás alatt tesszük meg.

– És ott… kivel fognak találkozni? Ki várja majd az emberiség követeit?

– Halvány gőzöm sincs.

– Gondoltam, hogy nem beszélhet róla! – bennfentesen mosolyog. Még kacsint is hozzá. – Üzenetet fogtak? Lezuhant egy UFO a sivatagban? A sógorom szerint valami sumér iratot találtak, abban volt leírva minden!

– A sivatagos verzió, az a legjobb! De ha a sógora tudja a választ, ne feledkezzen meg rólam! Engem is érdekel!

És mintegy végszóra, megjelenik Sophie mamája a gyerekekkel. Mindketten az apjuk nyakába ugranak, szinte megfojtják. Még nem beszélt velük.

A barátaik, persze, másról sem kérdezgették őket egész nap. Már mindent tudnak, csak nem tőle. Ahogy Sophie sem.

Nagyon ostobán viselkedett. Egy TV-műsorból kellett értesüljenek a dologról, pedig ő már két éve készül rá! Amióta beadta a jelentkezését. És képtelen volt elmondani! Nem mert beszélni róla, leginkább arra számított, hogy úgyis kiesik a rostán. Önmagától megoldódott volna minden.

– Látod? Erről beszéltem. – Sophie csöndesen a gyerekekre mutat – Sohasem fogok megbocsátani neked.

A pincér tollat vesz elő, és Warm elé tolja a szalvétát. A férfi kidugja a kezét a rákulcsolódott testrészek közül. A vállak fölött kilesve írja alá a papírdarabot.

Andrew Brauth

– Engedjék meg, hogy bemutatkozzak: Andrew Brauth őrnagy vagyok, a Védelmi Minisztérium Operatív osztályának vezetője. Egymás közt csak Hivatalnak nevezzük a céget, önök is bátran tegyenek így! – mosolyogva néz körül a csarnokban. Száztizenkilencen ülnek vele szemben. A szerviztérben állították fel a székeket, hátuk mögött ott magasodik a hajó. Nem akármilyen méretekkel. Még most, két év után is lenyűgözi őket. – Bár engem még nem ismerhetnek, én önöket annál inkább! A minősítésük az én osztályomon futott keresztül, mindegyikük anyagát alaposan áttanulmányoztam. Elmondhatom, hogy kiváló eredményt értek el! Sok tíz ezer jelentkező közül a legjobbat. Pedig nem kevés megpróbáltatással járt ez a közel két éves időszak! – belenéz a jegyzeteibe Sok-sok nehézséget vállalva teljesítették az összes feladatot, amit a felkészülés megkövetelt. Örömmel jelenthetem, hogy önök százhúszan, a mai naptól a Föld első csillagközi űrhajójának, a MayFlower-2-nek kötelékébe tartoznak! Gratulálok!

Tapsolni kezd, kisvártatva a hallgatóság is követi a példáját. Pezsgős üvegek pukkannak, egyenruhás pincérek hordják szét a poharakat.

Kigyullad a hajó megvilágítása. Iszonyatos méretekkel tornyosul föléjük. Most látszik csak igazán, micsoda gigantikus monstrum. Semmilyen földi építmény nem vetekedhet vele.

– Emelem poharam az útjuk sikerére! Kívánom, hogy ne legyen hiábavaló az a töméntelen munka, amit mind önök, mind a hajó tervezői és építői fektettek ebbe a fantasztikus vállalkozásba! Az emberiség eddigi legnagyobb vállalkozásába!

Neki is hoznak egy poharat. Magasba emeli, és egy hajtásra kiissza. Megtörli a száját. A pincér már nyúl is az olcsó üvegholmiért, hogy visszatehesse a tálcára.

– Amit nyilván meglepőnek találnak: önök között nincs egyetlen katona sem! Mindannyian tudósok, illetve az űrhajózás, a repülés kiváló szakemberei! A MayFlower nem igényel katonai fegyelmet. Nincsenek katonai célpontjai, feladata tisztán tudományos feladat! Olyasmi, amire egész életükben vágytak. Vegyék hát birtokukba, de sohase tévesszék szem elől: az emberiség egészének összefogására volt szükség a megépítéséhez! Nem akármilyen forrásokat mozgatott meg hozzá a Kormány. Mostantól a maguk kezében van a sorsa. Bánjanak vele felelősséggel!

Újabb taps hullámzik végig a termen. Mindenki boldog. Mikor lassan elcsöndesülnek, egy kéz emelkedik a magasba.

– Igen, Mr. Warm?

– Megtisztel, hogy a nevemen szólít, így megkímél a bemutatkozás kényszerétől. Egyetlen kérdésem volna csupán. Most, hogy lassan minden érzelmes húrt végigpengettünk, elárulná végre valaki: tulajdonképpen hová megyünk?

Általános a derültség. Az őrnagy is mosolyog.

– Köszönöm, hogy föltette a kérdést. Számítottam rá. Nos, mint tudják, a körzet a Vesta-térség! Ez kezdettől fogva ismert. Nyilván arra kíváncsiak, mi a közelebbi úti cél, illetve pontosan hová tart a MayFlower-2?

– Nem csak a hely érdekelne! Az ok is. Miért megyünk oda, és mit fogunk ott csinálni? Mi a feladatunk valójában? Erről eddig senki sem beszélt!

– Nem véletlenül, Mr. Warm! Mind a pontos hely, mind az utazás célja a legteljesebb mértékben titkos! Olyan titokvédelmi rendszabályokat léptettünk életbe ezzel kapcsolatban, mint talán még soha! Legfeljebb kétszáz ember ismeri a Földön a részleteket. És ők az életük árán sem árulnák el. Ezért kezeskedem!

– Ön is közéjük tartozik?

Az őrnagy bólint.

– Ezek szerint nemsokára négyszázan leszünk… magával együtt!

– Ebben téved! Semmit sem tudhatnak meg. Az első tájékoztatást ébredés után kapják majd a fedélzeti számítógéptől, már a Vesta-térségben! Egy perccel sem korábban. Ez életbevágóan fontos! Önöket nem titokvédelmi szempontok szerint válogattuk ki, a Naprendszer elhagyásáig pedig számtalanszor érintkeznek még a sajtóval, szeretteikkel! Nem kockáztathatjuk meg a dolog kiszivárgását!

– Miért nem?

– Engedje meg, hogy erre a kérdésre ne válaszoljak!

– Csak annyit mondjon, hogy kapcsolatban van-e az utunk egy idegen civilizációval? A velük való találkozással?

Andrew Brauth a fejét csóválja.

– Amennyit elmondhattam, elmondtam! Alaposabb tájékoztatásra nem vagyok felhatalmazva.

– Ezek szerint mindaz, amire itt mindannyian földobtuk az életünket, zsákbamacska? Lutri, ami vagy megéri, vagy sem? – körbenéz a társaságon – Lehet, hogy aknákat fektetünk majd a Talamus-rendszer határvidékén, vagy kőzetmintát gyűjtünk egy halódófélben lévő üstökösön?

– Lehet, Mr. Warm! De el tudja képzelni? Fel tudja tételezni, hogy ilyen haszontalan ostobaságra áldoznánk a bolygó éves össztermékének közel a felét? Támaszkodjon a képzelőerejére! Biztos vagyok benne, hogy meg tudja válaszolni a kérdést!

A hallgatóság lelkes tapssal jutalmazza az őrnagyot. A reaktormérnök kénytelen megvárni, míg elül a tetszésnyilvánítás.

– Látom, mindenki nagyon elégedett a válasszal! Csak arra szeretném fölhívni a figyelmet, hogy rémálmaimban azért el tudok képzelni olyan célt, ami a Védelmi Minisztériumnak fontos, engem viszont kiver tőle a hideg veríték! És nem biztos, hogy ilyesmiért szívesen áldoznám az életem!

– Ki mondta magának, hogy föl kell áldoznia? A hajó vissza fog térni! Magukkal együtt!

– Hát persze. Ötszáz év múlva. Én azokról a hidakról beszéltem, amiket föl kellett égetnem emiatt! Nyilván a többiek is így tettek. Szeretném tudni, hogy megérte-e?

A tiszt Warm szemébe néz.

– Tudni nem tudhatja. Csak remélheti. – elmosolyodik – De én bíztatom: remélje bátran!

– Hát ez igazán nagyszerű! Most már csak azt kéne eldöntenem, elfogadhatom-e az értékítéletét? – megcsóválja a fejét – Sajnos, az a kurva sok kitüntetés a mellén… nem sok jót jelent!

Ezen már nem nevetnek. De az őrnagy sem tudna olyasmit felelni, amit megtapsolnának. Leteszi a jegyzeteit maga elé, és egyenként végignéz az első sorban ülőkön.

– Egyetlen dolog van, amiért sajnálom, hogy maguk nem katonák! Egy katona számára természetes körülmény a titoktartás. Nem keveri össze a morális szempontokkal. Maguk se tegyék! Az egész emberiségért cselekszenek, bármi legyen is a cselekvés tárgya! Önként vállalták a feladatot, senki sem kényszerítette önöket erre a lépésre. Ennek ellenére lehetőségük van kiszállni… most még! De ez az utolsó alkalom. Kérem, jól gondolják meg! Ön is, Mr. Warm! – a reaktormérnök bólint – Én, a magam részéről befejeztem, és Önöknek is csak egyetlen feladatuk maradt: az ismerkedés! Mindössze egy társuk hiányzik, ő csak holnap, az indulás előtti napon csatlakozik magukhoz. Egy fontos személyes ügy elrendezése miatt van távol, vele már csak odakint fognak alaposabban megismerkedni! – színpadias mozdulattal mutat körbe a termen – Ez a százhúsz ember mostantól jobban összetartozik, mint bárki más a világon! Az emberiség követeiként indulnak, és a múlt követeiként érkeznek majd haza. Ha sikerrel járnak, hősként fogják önöket ünnepelni, és én bízom benne, hogy így lesz! De a beilleszkedés akkor sem megy majd könnyen! Egymásra lesznek utalva. Gondoljanak mindig arra, hogy amit magukkal hoztak, minden áldozatot megér! A legnagyobbat is. Mulassanak jól!

Azzal lelép az emelvényről, és jelt ad az asztalok begördítésére. Hihetetlen mennyiségű hidegtálat tolnak a Kilövőcsarnok közepére. Az emberek fölállnak, és nagy székzörgés közepette úgy tesznek mintha ez egy szokványos fogadás volna. Lassan mindenki szétoszlik a hangárban.

A legtöbben a teszteredmények táblázatait böngészik a bejárat melletti, nagy képernyőn.

– Na, mit szólsz? – kérdezi Paul Nernski a csillagásztól. A vizsgán ismerkedtek meg, együtt csinálták a landolási tesztet a holdkomppal.

– Elég hátul végeztünk! – köhögi Julio Bertucci. – Rezgett a léc! – egy hatalmas libamájas szendviccsel viaskodik éppen. Küszködve próbál lenyelni egy nagyobb falatot.

– Láttad, kik vannak előttünk?

A csillagász kénytelen némi ásványvizet segítségül hívni. Csak hosszas kortyolgatás után válaszol.

– Még hogy láttam-e?! Az ott a falnál… Web Carnegie! Nála szigorlatoztam. A legnagyobb élő csillagász, de itt van Palm Trepoli, Chef Olsson, Thomas Ernst, Nick Arual… hihetetlen társaság!

– Nekem is úgy tűnik! Mi itt nagyon kispályások vagyunk!

– Téged ez zavar? Én örülök neki! Halál nagy szám, hogy ilyen társaságba keveredtünk!

– Hát igen, de hol fogunk itt szóhoz jutni?

– Valami feladatot csak találnak nekünk! Én nem aggódom. Egyébként gondold el, mi lehet az, amihez össze tudták trombitálni a Föld legnagyobb koponyáit?

– Szerinted ők tudják, miért vannak itt?

– Szerintem igen. – a csillagász határozottan bólint – Én nem hiszem, hogy ők is belementek volna ebbe a zsákbamacska-játékba! – újabb falattal próbálkozik, de a szendvics nem adja meg magát. A saláta tetejére ültetett paradicsom leugrani készül, úgyhogy félbe kell hagynia a megkezdett mozdulatot. – Egyébként nem olyan nehéz megfejteni a rejtélyt! Egyetlen dolog jöhet számításba, csak valamiért nem merik kimondani!

– Éspedig?

– Egyszerű. Már az a Warm is rákérdezett: a Kapcsolat! – végre sikerül úgy kiegyensúlyozni a gasztronómiai műremeket, hogy alkalmasnak látszik az újabb próbálkozásra – Megtörtént, amiről mindannyian álmodtunk!

A navigátor szeme csillog az izgalomtól.

– Gondolod?

– Biztos vagyok benne. Csak erről lehet szó.

Sokáig szótlanul nézik a monitorok fölé kiakasztott térképet. Bertucci végére jár a szendviccsel kapcsolatos terveinek, a navigátor pedig újra és újra bejárja tekintetével a Vesta-térség csillagait ábrázoló, lepedőnyi színes nyomatot.

Fehér pontok világítanak rajta, koromfekete háttér előtt. Az ugrások folyosóit vékony, sárga csíkok jelzik, mindegyik nyílegyenes. Boyne-Ceram-vonalak. Pókhálószerűen kötik össze a rendszer ismert csillagait egymással.

Mindketten azt próbálják kitalálni, vajon melyik lehet az? Vajon hol tudott kicsirázni az élet, amivel most készülnek fölvenni a kapcsolatot?

Sok lehetőség van. Túl sok.

Ezernyi apró, fehér pont, amelyek látszólag semmiben sem különböznek egymástól.

Han Ralsoom

– Mi ez már megint?!

Steve megrémül. Az ecset elmozdul a kezében, valamit nagyon elront.

– Tessék, ez miattad van!

– Micsoda? Talán én rontottam el?

– Te tehetsz róla! Fél napi munkám veszett kárba!

– Ezek szerint megint nem tanultál semmit?!

– Mit tanuljak? Nincs semmi föladva!

Han Ralsoom a végletekig kiborul. Ez majd minden nap így van. Brigitte halála óta nem találja az egyensúlyt. Pedig nem iszik, már több mint egy éve. Ha teheti, rohan haza, úgy érzi, mindent megtesz. Mégsem mennek a dolgok.

– Mi lesz így veled?! Semmi esélyed az…

– Mire nincs esélyem?! Tisztára fölösleges az egész cirkusz a tanulással! Minek tömjem a fejem olyasmivel, amihez semmi közöm?!

– Mert még szükséged lehet rá!

– Ugyan már! Te mire használod, amit tanultál?

– Abból élek!

– Thrillereket meg szerelmes regényeket fordítasz, azért kapod a pénzt, nem a zseniális felfedezéseidért!

– Egyelőre.

– Sosem lesz másképp! Mi a fenének lettél mérnök, ha semmit sem kezdesz vele?!

– Fogok kezdeni. Épp erről akartam beszélni veled.

– Jobb, ha tőlem tudod: nem fogsz kezdeni! Nem is emlékszel már semmire! A fejed tele van ostoba libák zagyvaságaival meg ordas pofájú szörnyek hörgésével! Rajtuk töröd a fejed, nem a zseniális fejlesztéseiden!

– Mondtam már: valamiből meg kell élnünk! Egyébként még ez a lehetőség sem lenne, ha a kapcsolataimat nem alapozza meg a tudás…

– Meg az intelligencia, meg a műveltség, tudom. – föl sem néz a képből, a kezei óvatosan próbálják orvosolni a hibát – Hülyeség az egész! Nekem is vannak kapcsolataim.

– Hát persze. De kikkel?! Nézz végig a haverjaidon!

– Szerelmes regényeket ők is tudnának írni!

– Cinikus vagy és szemét!

– Mert nem akarok mást csinálni, mint amit szeretek?

– Az élet, sajnos, nem erről szól! Meg is kell élni valamiből!

– Megélünk, nem?

– Belőlem! Abból a lenézett szarból, a szerelmes regényekből meg a thrillerekből van még a festéked is! Arra jó a dolog?! Az ember nem szarik oda, ahonnan eszik!

– Nem hagytam ott a sulit, mit akarsz még?

– Hogy csinálj valamit!

– Csinálok. Tessék, ezt csináltam ma!

A mérnök csak azért sem néz a képre.

– Húsz éves elmúltál, és még egy rohadt érettségid sincsen! Mire számítasz, mi sül ki ebből?!

– Nem számítgatok. Ha lesz valamim, amit érdemes megmutatni, enyém a világ! Ennyi.

– Miből gondolod?! Kit érdekelnek a hülye festményeid?!

– És ki nem szarik a mérnöki diplomádra?!

A veszekedés egészen elfajul. Han Ralsoom elveszíti az önuralmát. Már nem is tudja, mit tesz. Kikapja a félig kész képet a fia kezéből, és darabokra tépi. Steve egy ideig nem mozdul.

A szája remegni kezd, és egyre vadabb kifejezéssel az arcán az apja fölé tornyosul.

– Mit csináltál?! Mit akarsz?! Hogy zombi legyen belőlem?! – egyre hangosabban üvölt. Fogalma sincs, miért ezt a szót használja. Egy pillanatra odaillőnek látszik. De csak egy pillanatra.

– Fogd be a szád! Ha anyád élne, most biztos fölpofozna!

– Meg akarsz ütni?! Tessék, úgyis mindegy! Itt vannak a szaros festékeid, az ecsetek, nesze, edd meg őket! – egyenként a falhoz vagdossa mindet. A tapétán széles csíkokban kezd lefelé kígyózni a sűrű mézga.

A mérnök kihúzza magát.

– Most elmegyek. – mondja csöndesen. – A tükör előtt van a csekkfüzetem. A fölső fiókban találsz készpénzt. Fél kilenc felé jön a díjbeszedő. Azt mindig ki kell fizetned, különben kikapcsolják a villanyt.

Sarkon fordul, és kimegy a szobából. Az előszobaajtót nem csapja be maga után. A fiú csak jó egy óra múlva veszi észre, mikor jön a számlás. Sokáig keresi a pénzt.

Aztán főz magának spagettit, és beül a TV elé. Éjfél felé nyomja el az álom. Kettőkor riad föl, az apja még mindig nincs sehol. Megpróbálja megvárni.

Hétkor ébred újra. A TV sistereg, a hálószoba üres. Régen is sokszor elrohant, mikor összevesztek az anyjával, de olyan sosem volt, hogy ne jött volna haza. Szinte azonnal.

Alig bír nyelni, úgy összeszorul a szíve az anyja emlékétől. Általában nem beszélnek róla. Nagyon hiányzik neki.

Aznap is elkésik, nincs tiszta inge. Az apjának előző este kellett volna mosnia.

Siet haza. Nagyon siet. Nem mondja ki, de reménykedik.

Az ajtó előtt sokáig vár, nem meri megpróbálni. Ha van bent valaki, nem lehet betolni a kulcsot a zárba. Most simán belemegy.

Nem várja ebéd. A spagetti maradéka ott száradt bele a lábosba. A tűzhelyen, ahol hagyta. Nem eszik semmit.

Beül a nappaliba, a szoba sarkába, és késő estig TV-t néz. Még a híradót se kapcsolja el. Pedig azt csak a szülei nézték, ő mindig utálja.

Már az elején meglátja. Az előzetesben. Persze, még nem biztos benne, de a szíve a torkában dobog. Semmit sem ért.

A bemondónő név szerint fölsorol mindenkit. Fotókat is mutatnak, összesen százhúszat. Az apja a nyolcvanadik.

Meredt szemekkel nézi. Nem fogja föl.

Látni a hajót. Iszonyatos méretű. Tornaterem és uszoda is van benne. Meg külön szobája mindenkinek. A Föld első csillagközi expedíciója, ami a Vesta-térségbe indul. Ötszáz év múlva tér csak haza.

A start lenyűgöző. A hajótest könnyedén emelkedik magasba, de a hangokból érezni, micsoda erők mozgatják. Percek múlva tűnik csak el a felhők mögött.

Steve nem sír. De nem tudna megszólalni. Egyszerűen nem hiszi el a dolgot. Képtelen fölfogni.

El sem búcsúzott tőle. Azt sem mondta, hogy repülni akar. Találmányai voltak, kutatólaborról álmodozott. De csak úgy, mint anyja az éneklésről, aki még a halála előtt is azt hitte, ha felépül, nekivághat a pályának. A fiú sohasem vette komolyan ezeket a dolgokat.

Hogy hagyhatta itt? Egyedül, egyetlen szó nélkül?

Aznap egy percet sem alszik. Az erkélyen ül, és a csillagokat bámulja. Biztosan ott a magyarázat.

Föl sem merül benne, hogy inkább az indulat döntött. Hogy az apjának egyszerűen nem volt bátorsága elmondani, mire készül.

A veszekedés ürügyén megszökött, hadd érezze a fiú, mibe kergette bele! Pedig ez hazugság. Ő mondott csődöt.

Steve mégis érzi a lelkiismeret-furdalást. Egy hosszú életen át.

Mikor sok-sok évtizeddel később, valami ártatlannak induló betegség végül ugyanabba a halálos kórba torkollik, amiben az anyja is meghalt, még egyszer eszébe jut az a nap. Még egyszer, utoljára.

Úgy szerette volna, ha apja legalább elmondja neki. Ha legalább megpróbálja elmagyarázni, mi késztette a döntésre? Milyen cél várja ott, abban az iszonyatos messzeségben, ami még ezt is megérte?

Csak sejtései vannak. Távolodó, egyre halványabb sejtései.

Apjának e pillanatban még tán ennyi sem jut. Öntudatlanul fekszik egy halott, néptelennek tűnő hajó Hibernáló Csarnokában, százhuszad-magával. Alig jutottak közelebb a célhoz.

Félúton sem járnak, mikor Steve Ralsoom lehunyja a szemét. Végleg és visszavonhatatlanul. Örökre elvágva az utat a beszélgetéstől, ami annyira hiányzott neki egész életében.

A TÖRTÉNET KEZDETE

1.

A fémes kongásba repedő csont hangjai keverednek. Meg valami gyanús zizegés.

Az orvos felüvölt.

De csak részben az öklébe nyilalló, éles fájdalomtól. Az éppen elindított rúgás erejét próbálja növelni a tüdejében összepréselt levegő hangos kieresztésével. Nem is hiába.

A lába érzékeny pontot talál telibe. Spriccelve ömleni kezd valami ragadós, zöldes folyadék. Hátralép, majd páros lábbal ugrik neki áldozatának. Most már inkább indián csatakiáltásra hasonlít a torkán előgurgulázó hörgés. Óriási robajjal zuhannak a padlóra.

– Mi az Istent csinálsz itt, Ralph?!

Paul Nernski áll az ajtóban. Őszinte aggodalommal próbálja megérteni a jelenetet.

– Kinyírom ezt a szemetet! – feleli az orvos. Dühödten vicsorogva próbál föltápászkodni a földről. – Kinyírom!

– Az Ég szerelmére! Ez a negyedik jégkocka-automata, amit tönkreteszel! Nem volna egyszerűbb megtanulni kezelni?

– Ezt?! – undorodva belerúg az egyik eldeformálódott alkatrészbe – Ez eleve nem tud mást, csak hörögni és meleget okádni a hátulján! Az a hülye, aki használni akarja!

– Jézus Máriám! Hányszor kell még ezt végighallgatnom?! – megkocogtatja az átlátszó plexifalat, ami mögött jókora halomban hevernek a már elkészült jégkockák – Látod, mennyi, mindent köpött volna ki, ha nem küldöd padlóra a szerencsétlent?

– Ezek nem voltak ott az előbb! Legalább hatvanszor megnyomtam azt a tetves gombot, de egyet sem köpött ki!

– Melyik gombot, drága ember?

– Hogyhogy melyiket?! – az orvos hangosan felszisszenve dörzsöli az öklét. – Több is van?

– Mint a jobbfajta akciófilmekben: egy piros és egy kék!

Dicke vállat von.

– Én csak a kéket láttam!

– Az is fontos gomb: „Citromos ízesítés”. Ez áll rajta. Minden újabb nyomással újabb adag citromlét tölt a vízbe!

– Akkor már jó savanyú lehet!

– Úgy szereted?

– Ki nem állhatom a citrom ízét!

– Akkor miért nyomtad tele vele a jégkockákat?

– Honnan az ördögből tudhattam volna, hogy a kék a savanyítás gomb?!

– Onnan, hogy elolvasod fölötte a feliratot!

– Sohasem olvasok műszaki leírásokat!

A navigátor odalép, és nagy üggyel-bajjal megpróbálja talpra állítani a gépet.

– Segítenél?

– Már hogy a rákba ne!

De azért még egy utolsót belerúg a tehetetlen masinába.

Paul Nernski lehajol, és óvatosan oldalára dönti a szerkezetet. Mindkét kezével alányúl. Megemeli, és várja, hogy az orvos is alányúljon.

– Hallottad, hogy Sande és Han visszajött?

Dicke keze megáll a levegőben.

– Micsoda?!

– Visszajöttek. Nincs fél órája.

– És ezt csak így mondod?! Miért nem szóltatok azonnal?!

– Szóltunk, de úgy látszik, annyira belefeledkeztél a közelharcba, hogy még a hangosbeszélőt se hallottad meg! Már mindenütt kerestelek!

– Akkor egy percet se veszítsünk! Látni akarom őket! Gyere!

Elindul az ajtó felé.

– Hé! Itt akarsz hagyni?! Egyedül nem bírom fölállítani! Ha még egy percig tartanom kell, beszarok!

– Hogy oda ne rohanjak! Én bezzeg egymagam borítottam föl! – visszafordul, és ügyetlenül keresgélni kezdi a legalkalmasabb fogást – Mit mondtak? Miért nem jelentkeztek eddig? – tessék-lássék matat egy keveset, aztán gyors egymásutánban még két kérdést tesz föl – Mi van odalent? Hoztak felvételeket?

– Hoztak bizony! – Paul nagyot nyögve próbálja talpra állítani az automatát, de az orvos még mindig a fogást keresi. Nélküle pedig nem megy. – Bár ne hoztak volna!

– Hogyhogy bár ne hoztak volna?! Miféle hülyeség ez?!

– Egyikünk sem érti. – nagyot nyög az erőlködéstől – A filmeken San Francisco van. Meg London és Peking.

Az orvos tátott szájjal néz Paul Nernskire.

– És?

– Éppen ez az: nincs semmiféle és! Minden olyan, amilyennek itt hagytuk. Mintha egyetlen év sem telt volna el… nemhogy ötszáz! – a fedőlemez egyik elszabadult darabja hangosan csattanva ér földet. Egyenest az alumínium iratszekrény mögé gurul. – És persze ember nincs sehol. Egyetlen egy sem! – majd csöndesen hozzáteszi – Az egész bolygó… üres… Segítenél végre?!

2.

Mindenki tanácstalan. Nem tudják földolgozni a helyzetet.

Bertucci föláll, és egészen közel megy az óriási képernyőhöz. Szinte súrolja az arcával a West Lane park fáit és bokrait, az ismerős padokat, és mikor a kamera átvált a Browling Avenue üzletsorára, meg kell kapaszkodnia, nehogy hanyatt essen.

A filmen alulról látszanak az „Alex Python” holografikus reklámjai, a több színben villogó „SALE!” felirat majd kisüti a szemét.

– Ez lehetetlen. – suttogja.

És bár nem mondja ki, de ugyanarra gondol, amire először. Amikor a hazatérő űrhajó első jelzéseire nem felelt a Föld.

– Talán szándékosan van így. – kockáztatja meg óvatosan Dicke – Lehet, hogy San Francisco már nem egy város, csak amolyan múzeumféle! Egy modern skanzen…

– És mi épp zárás után érkeztünk, nem, Ralph?! Ne fáradj! – a belépő Sande határozottan ingerült – Minden ilyen! Az összes város. Az összes falu és az összes kontinens! Az egész Föld. – kis szünetet tart – És sehol egy ember. Még mutatóba sem!

Közben a film forog tovább. Sorra követik egymást az utcák, a házak. Csak most veszik észre, hogy változott a helyszín. Ez már London.

A Marble Arch büszkén húzza ki magát az Oxford Street előtt, a Hyde Parkban pedig szokott tökéletességével nő a fű. Ahogy kell.

– Tudod – szólal meg Paul, le nem véve a szemét a monitorról –, nem is az a szörnyű, hogy sehol egy teremtett lélek! Egy kicsit mindannyian tartottunk tőle, hogy mire visszatérünk… szóval, hogy nem találunk senkit… De hogy minden változatlan maradjon! Ez sehogy sem fér a fejembe!

Sande bólint.

– Ez az, amibe bele lehet őrülni! Valahogy olyan az egész, mintha csak arra vártak volna, hogy mi elpucoljunk! Aztán egyszerre mindenki vette a kalapját, és…

– Kell lenni valami értelmes magyarázatnak!

– Én is szeretném ezt hinni! Nem tűnhetett el hétmilliárd ember nyomtalanul!

Paul tanácstalanul ingatja a fejét.

– Nem értem! Egyszerűen nem értem! Talán túl sok az ötszáz év… valaminek történnie kellett közben!

– Hát ehhez gratulálok, Mr. Nernski! Hogy tudott rájönni… Ilyen fiatalon?!

– Nem kell gúnyolódni, csak hangosan gondolkodtam. Nektek két hetetek volt odalenn, én most találkozom először a problémával! Szeretnék kisütni valamilyen magyarázatot!

– Igen? És milyet? Az utak, a járdák kifogástalanok! A fű frissen nyírva! Az ablakok tükörfényesek, a dinnyehéjak még nem kezdtek el rohadni a szemetesben! Hogy lehet ezt megmagyarázni?! Csak egy épkézláb verziót találj ki!

– Esetleg valami járvány…

– Aha. És a halottak? Hová lett a hétmilliárd holttest? Elpárologtak?!

– Ne legyél ízléstelen!

– Te vetetted föl a járványt! Egyébként egy ilyen halálos kórnak csak maradt volna valami nyoma a holttesteken kívül is: egy feljegyzés, egy filmszalag, pár házfalra firkantott mondat!

– És nem maradt?

– Semmit sem találtunk, érted? Az égvilágon semmit! Az utolsó nyom a New Orleans-i „East-West Times” híradójából származik! 2656. április hetedikén készült!

– Az indulásunk napján!

– Szó szerint. Egész pontosan az indulásunk tudósításáról van szó! A mi távozásunk az utolsó esemény, aminek nyoma van a Földön! Mintha azóta semmi sem történt volna…

– Akkor ez mégiscsak valamiféle múzeum! – Dicke hangosan töpreng – Csak nem San Francisco, hanem az egész Föld vált rezervátummá! Meghagyták olyannak, amilyen volt…

– És nem gondolod, hogy túl jól működik minden ebben a „rezervátumban”?! A járdák, a mozgólépcsők, a reklámok! Találtunk olyan benzinautót, amelyiknek tele volt a tankja! Szerinted milyen tömítés az, amelyik ötszáz éven át képes megakadályozni, hogy az üzemanyag elillanjon?! És milyen fűmagot kell vetni ahhoz, hogy a fűszálak hossza ennyi idő után is pont jó legyen? Netán ez a fajta önmagát nyírja? És mitől nincs gaz?! Ki tart itt ilyen katonás rendet?! Ki és hogyan?! Erre válaszolj! – mérgesen nagy lélegzetet vesz – Bármit mondj, ami akár a leghalványabb valószínűséggel is bír! Bármit!

Paul Nernski továbbra is a fejét ingatja. Még mindig képtelen elfordítani a tekintetét a képernyőről.

– Tény, hogy itt valami nem kerek!

– Kösz. De mi?

Senki sem válaszol a költői kérdésre. Szótlanul bámulják a monitort.

– Ez egyszerűen nem lehet igaz!

– Han is így érezte. Azt mondta, ő nem hajlandó megőrülni! Mindent megnézünk, mindent megörökítünk, de nincs kommentár! Majd ha fölkeltettük a nagyfejűeket, ők kitalálják a megoldást! Mi csak szorítkozzunk a tények pontos dokumentálására! Ennyi a dolgunk. – váratlanul elmosolyodik – Ez az egyetlen, amit az elmeháborodás veszélye nélkül megpróbálhatunk!

– Ezért nem volt hajlandó kinyögni egy szót sem?

Sande bólint.

– És a V.H.-k? Majd meghaltunk a rémülettől, mikor megszűnt az adás!

– Hát még mi! Egyszerre döglött be mind a kettő! Azért lőttük föl a négy ezrest, hogy ne izguljatok!

– Kösz. Két hétig nem tudtunk semmiről!

– Minden nap fölengedtünk egyet. Gondolhattátok, hogy minden rendben!

Paul végre el tud szakadni a képernyőtől.

– Egyszerre döglött be mind a kettő?!

– Egyszerre. Egyébként Hant is ez izgatja leginkább! Azt mondja, ez legalább kézzelfogható probléma! Ha valahol, itt tetten érhető a titok…

– Ha van. – az orvos elgondolkodva dörmög – Nem lehet, hogy a dolog csupán szerencsétlen véletlen?

– Hát minden lehet, de mindenesetre elég valószínűtlennek tűnik! Ahogy kijöttünk a fertőtlenítőből, Han fölrohant a nyolcasba. Gondolom, már javában teszteli a V.H.-kat!

– Kíváncsi vagyok, mire jut velük! Valami azt súgja, még nincs vége!

– Minek, Paul?

– A megmagyarázhatatlan dolgoknak.

– Úgy értsem – szól közbe Dicke –, te is azt mondod, hogy a VH.-knak valami közük van ahhoz… odalenn? – a padlóra mutat, holott tudnia kell, hogy a Föld arra biztosan nincsen.

A navigátor bólint.

– Egy V.H. négy kisegítő rendszerrel működik! Hat független tápegysége és elenyésző valószínűsége van, hogy bármelyik is elromoljon a használat első százhúsz órájában!

– És erre két komplett V.H. mondott csődöt egyszerre! Egész biztos, hogy itt valami nincs rendben! – teszi hozzá Sande – Valahogy az a meggyőződésünk alakult ki, hogy minden összefügg mindennel! Mintha a legapróbb rendellenességnek is ugyanaz lenne az oka, mint a legnagyobb képtelenségnek!

– És ha valami légköri zavar okozta az egészet? Napfolttevékenység, mágneses turbulencia… mit tudom én! Nem értek hozzá!

– Viszont baromi meggyőzően adod elő! – Paul elvigyorodik – Különösen a mágneses turbulencia tetszik! Tudsz még ilyet?

Az orvos dühösen legyint, és elindul kifelé.

– Majd akkor szóljatok, ha már lehet valamit érteni!

– Ugye, nem jégkockát akarsz csinálni?

– Dögölj meg! – mondja, mielőtt bevágja maga mögött az ajtót.

A navigátor is föláll.

– Fölmegyek Hanhoz. Hátha tud még valamit…

– Gondolod, hogy nem mondtam el mindent?

A film most is London utcáit mutatja. Csak már nem a képeslapok belvárosát, hanem a külső kerületeket.

Kis, szorosan egymásba épült házak ablakában színesen harsognak a virágok. Látszik rajtuk a gondoskodás.

3.

Talán harminc perccel Paul Nernski után, Erwin Sande is elindul a tesztlabor felé.

És bár még sohasem járt Han „birodalmában”, a szintet és a folyosót egyből megtalálja. Az ajtót már nem lehet eltéveszteni.

„8-as elemző. Diagnosztikai helyiség.” Ez a felirat vezetett volna nyomra. Ha Han harsogó hangja nem teszi teljesen fölöslegessé ezt.

– Nem tréfálok, Paul! Nem lehet véletlen!

– Biztos vagy benne, hogy…

– Tizenötször ellenőriztem! Tökéletesen hibátlanok! Kifogástalanul működik mind a kettő, egyiknek sincs semmi baja!

– Ez képtelenség! Akkor odalenn is működniük kellett!

– Márpedig nem működtek! Idefönt dolgoznak, odalent nem! Ilyen egyszerű a képlet!

– Lehet, hogy egyszerű, de nincs semmi értelme!

– Hát persze, hogy nincs! Ahogy a frissen vágott fűnek, a teli tank benzinnek vagy a friss tőkehúsnak sincs a hentesnél! Minden értelmetlen! Zagyva és zűrzavaros! Éppen ebben hasonlítanak a V.H.-k a többi dologhoz! Ettől nem lógnak ki a sorból…

– Nem lehet, hogy valami légköri zavar?

– Jézus Máriám, kivel beszélgetek?!

A navigátor nem meri elárulni, hogy Dicke kérdését ismételte meg. Pedig neki könnyebben elnézték volna a technikai járatlanságot.

– Gondolod, hogy ilyesmi nem fordulhat elő?

– Gondolom, annyira nem nézel hülyének, hogy ilyesmit ne ellenőrizzek azonnal! A két készülék egymással sem működött!

– Hogy érted, hogy egymással?

– Ahogy mondom. Ott álltam két lépésnyire Erwintől, és se ő nem tudta venni az én adásomat, se én az övét! Ilyen légköri zavar nincs! Az egész átkozott probléma olyan, mint minden, ami körülvesz bennünket: csupa képtelenség! Bármerre indulunk is el, mindig ugyanabba a falba ütközünk!

– Na, mi van? – dugja be a fejét Sande. Azt hihetik, épp most érkezett.

– Mi lenne? Semmi. – Han kifejezetten mogorván felel – Ez is megy a többi probléma közé. Nincs megoldás.

A mérnök kérdő tekintettel fordul Paul felé.

– A VH.-knak semmi baja. Egy csapásra megjavult mind a kettő!

– Igen? Hát ez remek! Örülök, hogy ilyen gyorsan rendbejöttek!

– Rendbejöttek?! Nem volt milyen kómából felépülniük, mert a jelek szerint mindig is rendben voltak! Még a leállásra utaló hibaüzenet sincs! Mintha végig működtek volna…

– Aha. – Sande megvakargatja az állát – Végtére is négy kisegítő rendszer és hat tápegység nem piskóta! Hogy is tudnának leállni? Nyilván rosszul nyomogattuk a gombokat…

– Hülye. Ébresszük föl a többieket! Minden perc hiábavaló időpocsékolás, egyedül úgysem jutunk semmire!

– Oké. Te Paul! – fordul hirtelen a navigátorhoz – Nézed még a filmeket, vagy fölhozhatom őket Hannak? Át kell kódolni az egészet, mielőtt learchiválnánk, mert a régi Law-optikákat használtuk!

– Ralph már végzett velük?

– Ha nem teszi, én végeztem volna vele! Visszajött, és huszonötödször is újrakezdte a frankfurti kazettát! Szép, nem szép, de végül csalárd módon kikapcsoltam a gépet! Nem tudta, hogy a hátán is van hálózatválasztó. Azt hitte, kiégett valami biztosíték. De el ne mondd neki, már így is eléggé ki van borulva!

– Frankfurtban született, nem?

– És? Ez még nem ok arra, hogy becsavarodjon! Ő az orvos, nem én. Egy orvos pedig ne legyen beteg!

– Mert az úgy megy…

– Nem beszélhetnétek ezt meg máshol?! – Han továbbra is ingerült – Hozd azokat a nyomorult filmeket, aztán legyünk túl rajta! Elegem van az egészből!

– Szolgálatára, uram! – Sande szertartásosan meghajol – Már itt sem vagyunk!

És mindketten elindulnak a lifthez.

– Mitől van ilyen jó kedved?

– Talán sírjak?

– Azt még inkább megérteném!

– És attól mi lenne jobb?

Odaérnek a felvonóhoz. A mérnök vigyorogva nyomja meg a gombot.

– Nem hinném, hogy bárkinek is használnék egy kis kétségbeeséssel!

Az ajtó kinyílik, majd miután belépnek rajta, becsukódik.

– Számomra egyáltalán nem olyan tragikus ez a helyzet!

– Ezt meg hogy érted?!

Csupán egy apró kattanás jelzi, hogy az automata elfogadta a célállomást.

– Hát csak úgy, hogy én nem az vagyok, akinek gondolsz. Én nem vagyok Erwin Sande…

A kabin zajtalanul elindul lefelé. A hajó tizenkettedik szintjén vannak.

– Sajnálom, Paul, de ez az igazság. Kettőnk közül csak az egyik ember…

A sebességük nem változik. A lift egyenletesen süllyed. Már csupán négy szint választja el őket a Hibernáló Csarnoktól.

4.

– Ne! Könyörgöm, ne! Kérlek, ne folytasd! – Sande szinte fuldoklik a nevetéstől – Nem bírom!

– Nem bírod?! Óriási! Kis híján meghaltam a rémülettől!

– Ne, kérlek, ne!

A mérnöknek könnyei potyognak nevettében.

Paul Nernski dühösen fújtatva sarkon fordul, és elindul a vetítőterem felé vezető folyosón.

– Ne haragudj, igazán nem gondoltam, hogy ennyire a szívedre veszed! – a bejárat előtt éri utol – Hallod?

– Nem vagyok süket! – visszafordul – De ha még egyszer egy liftbe sorsol veled az élet, biztos, hogy megöllek! – megnyomja a gombot, majd hörgő hangon utánozni próbálja Sandét – „Tudod, ki vagyok én?! A Farkasember! Sok kis Alien van a gyomromban, már az agyam is az övék!”

Erwin Sande kínzó csuklási rohammal váltja föl a nevetőgörcsöt.

– Kérlek, Paul, szépen kérlek! Hogy vehettél komolyan ennyi baromságot?!

Az ajtó kinyílik előttük. Odabent csönd van, épphogy csak hallatszik a légkondicionáló zümmögése. A vetítő működik.

– Ralph! – kiáltaná legszívesebben a navigátor. Minden dühe a torkára összpontosít. Hogy Dicke mégsem nyeri el (teljesen érdemtelenül!) Sande tréfájának méltó büntetését, annak a film az oka. Mindketten tátott szájjal merednek a képernyőre.

A szemük lassan hozzászokik a sötéthez, most már azt is észrevehetnék, hogy az orvos lovagló ülésben ül az egyik hátsó széken, és állát a támlára fektetve figyel. De nem veszik észre. Mindenről megfeledkeznek.

– Ugye, milyen érdekes? – Dicke feléjük sem fordul

– Ez a nagy nyüzsgés, a rengeteg ember! Rég láttatok ilyet, mi?

– Miféle kazetta ez?!

– Csak nyugalom, Paul! Egy kis személyes holmi, még a Terra-40-ről!

– Nem értem! – a navigátor csak a fejét ingatja.

– Pedig egyszerű! Kis családom küldte, még az út elején. Ti nem kaptatok semmit?

Értetlenül néznek az orvosra.

– A felvétel két évvel az indulásunk után készült. Látjátok? Az ott a bátyám meg a lánya! Előreküldték, tudva, hogy a hajó Terra-40-nél hagyja el a földi hálózatot!

– Terra-40 két és fél fényévnyire van a Naprendszertől! Hogy előzhetett meg bennünket ez a kazetta?!

– Most viccelsz, ugye, Paul? Nem a kazetta előzött meg, csak a felvétel! Ugyanolyan üzenet formájában érkezett, mint a Repülésirányító Központ jókívánságai. Majdnem két hónappal korábban ért oda nálunk!

– Igaza van! – bólint a mérnök – Mi csak a fénysebesség felével tudunk haladni….

– Ha nem mondod, el se hiszem!

– Akkor mit nem értesz?

– Feltehetőleg semmi olyasmit, amit el tudnál magyarázni! Nem azzal van problémám, hogy egy fénysebességgel terjedő hullám épp kétszer olyan gyors, mint mi a normál térben…

– Az út elején még többször is! A gyorsulási szakaszban a sebességünk meg sem közelítette…

– Ha nagyon gyorsan nem hagyod ezt abba, úgy nyakon váglak, hogy esélyed sem marad megérteni a gondomat: tudtommal a fénysebesség harmada körül már egyetlen hajó sem képes „normális” elektromágneses hullámok vételére! „A Maxwell-elmélet bizonytalansági értelmezése”, II. kötet, 228. oldal! Ebből szigorlatoztam.

– Akkor biztosan emlékszel a Berill-tételre is, aminek alapján Coins kidolgozta az „adaptáló-állomások” elméletét! Ezek, mint nyilván tudod, úgy eltorzítják az eredeti hullám-karaktert, hogy az a nagysebességű hajók számára is értelmezhetővé válik!

– Hihetetlen energiapocsékolás árán!

– Ezért szoktak minden csillagközi útra induló hajót csak egyszer részesíteni ebben a pocsékolásban! Történetesen akkor, mikor a földi hálózat utolsó állomásához ér. Ez a mi esetünkben épp a Terra-40 volt!

– Én ezt megütöm, komolyan mondom! – Paul Nernski egészen belevörösödik az üvöltözésbe – Neked még senki sem mesélt az adaptáló állomásokon keresztül folyó információk szabályozásáról?! Tudod mibe kerül egyetlen másodperc a Terra-40-en?! Hivatalos közléseken kívül ott semmi sem verekszi át magát! Szerinted ki állná a cechet egy ilyen kis „hogy vagy, apuci?”-ért?! Amellett, hogy az ilyesmi szigorúan tilos! – nagy levegőt vesz – Úgyhogy újból föltenném az eredeti kérdést: hogy a bánatba került ide ez a kazetta?!

– Ha nem sértlek meg, te most a Gazdasági Rendészetet vagy a Katonai Elhárítást képviseled ebben az ügyben?

Az orvos egész csöndesen teszi föl a kérdést. Majdhogynem suttog. A navigátor annál ingerültebben válaszol.

– Nem erről van szó! Csak éppen én is szívesen kaptam volna ilyen finoman gőzölgő hazait! Miért csak neked szabadott?! Hogy érted ezt el?!

– Szimpla, mezei protekció útján! Nem értek ugyan a fotonmeghajtás műszaki részleteihez olyan briliánsan mint ti, viszont a bátyám a Repülésirányító Központ koordinációs vezetője… volt. – teszi hozzá kis szünet után – Én belátom, hogy nem egészen tisztességes ez így, nem is mutattam volna meg nektek!

– Úgy tisztességesebb lenne?

– Idefigyelj! – Dicke most már mérges – Amilyen súlyos korrupció ez, annyit nyugodtan terhelj rám! Elbírja a lelkem. De nem lehetne végre kicsit alaposabban megnéznetek a filmet?! Kötözködés nélkül. Ha akarod, utána majd hamut szórok a fejemre…

Három szempár szegeződik a frankfurti utcákra. Az üzletek kirakatában minden forog, mozog, világít. Az emberek megállnak egyik-másik előtt, kicsit nézelődnek, nevetnek, kiabálnak. Egyszerre ismét felbukkan a két lány, akiről Dicke azt mondta, hogy a bátyja gyerekei. Belevihognak a képbe, és már át is adják a helyet egy kopaszodó, középkorú úrnak, aki meglepetten hátrafordul, majd félreérthetetlen mozdulatot tesz a kamera felé.

– Nem tűnik föl semmi? Semmi furcsaság?

– Mit kéne látnunk?

– Talán az életet. – feleli elmerengve az orvos helyett Sande – A nyüzsgő sokaság humanikus kisugárzását, a képekből áradó szocializáció démonikus erejét…

– Vadbarom! – a navigátor még mindig ingerült.

– Nocsak, milyen árnyalt reakció! „Vad-ba-rom” – szótagonként ízlelgeti a kifejezést – Lenyűgöző, ahogy a lélek legmélyéről föltör ez a pszichikus vibráció!

A mérnök azonban téved. Egészen másfajta vibráció tör föl Paul Nernski legmélyéről.

Gondolkodás nélkül úgy nyakon vágja a mérnököt, hogy az levegőt venni is elfelejt. Abban sem biztos, hogy valaha meg tudja-e próbálni még?

– Ezt miért kaptam?!

– Na vajon miért?!

– Csak nem farkasembert játszott? – kérdezi az orvos. Továbbra is a képek kötik le, hátra sem fordulva teszi föl a kérdést.

– Honnan tudod?

– Kettőt találhatsz! – több szót nem veszteget az esetre – Ismeritek azt az épületet, ott a templom mellett?

– Azt a magas, fémszínűt? – Sande a nyakszirtjét dörzsölgeti. A hangja egészen messziről érkezik, rekedt, és valamiféle nyöszörgésre hasonlít.

– Igen.

– Rémlik. Talán bank? Vagy egyesületi székház? – fölemeli a fejét, és megpróbál nagyokat nyelni. Nem tudni, miért csinálja, mert ettől semmi sem lesz jobb. – Igen, már emlékszem! Az Eintracht Frankfurt épülete!

– Én még sose láttam. – jegyzi meg mogorván a navigátor. Dicke végre hátrafordul.

– Nagy botrány volt körülötte, épp mielőtt elindultunk. Ha jól emlékszem, az építésügyi államtitkárnak le is kellett mondania!

– Igen? – nem úgy tűnik, mintha Pault felvillanyozná a történet – És?

– Az volt a probléma, hogy az épület földszintjét nem építették be, hanem a tartóoszlopok között egy parkolót alakítottak ki!

– Aha. Roppant izgalmas. Nem zavar, hogy ott semmiféle parkoló nincsen?

– Éppen erről van szó! Mikor elindultunk, még volt!

– Nem mondod…

– Most gúnyolódsz?

– Mintha épp azt magyaráztad volna az imént, hogy ez egy két évvel későbbi felvétel! Két év alatt csak beépíthették, nem?

– Be is kellett építeniük! Az épület statikailag nem felelt meg az előírásoknak. Állítólag hetek alatt összedőlt volna, ha úgy marad!

– Nagyszerű! Amint azonban a bátyád kalóz kazettájából látszik, derék építészeink úrrá lettek a problémán, úgyhogy mi is lendülhetünk tovább! – egészen közel hajol az orvoshoz – Vagy egy másodpercen belül elárulod, mi a szentszar érdekes ezen a nyomorult épületen, vagy téged is úgy nyakon váglak, hogy versenyt fogod kapkodni a levegőt ezzel a Farkasemberrel!

Dicke szó nélkül kicseréli a kazettát.

– Ez Hanék filmje. A másik Frankfurt.

– Milyen másik?!

– Látod az Eintracht székházat?

– Hol? Ja, ott elöl! Mi van vele?

A kérdés fölösleges. Csak kicsúszik a száján. Már elkezdi mondani, amikor észreveszi az épület alatti, hatalmas parkolóban sorakozó autókat. Erre nincs magyarázat.

– Újból kibontották az alját?!

– Egy frászt! Mondtam, hogy így nem állhatna soká! Ki vállalna ekkora kockázatot és miért?

Paul Nernski erősen mereszti a szemét. Megpróbálja kivenni a sötétben az orvos arckifejezését.

– Van megfejtésed?

Dicke bólint.

– Azt hiszem, van. Akik ezt a várost építették, annyit tudtak róla, amennyi a hajó archívumában szerepelt! Egy sorral sem többet. Ezért ér véget minden az indulásunk napján! Ezért olyan az egész, mint mikor eljöttünk! Még az én anyagomat sem találták meg az üzenőben, innen az eltérés! És gyanítom, hogy a többi várossal is ez a helyzet. Ezt a világot a lexikonjaink alapján rakosgatták össze… Igaz, fogalmam sincs, mi célból!

– Azt mondod…

– Azt mondom, hogy ez a város nem Frankfurt. – majd kis szünet után hozzáteszi – És ez a bolygó… nem a Föld! Csak piszkosul hasonlít rá…

5.

– Szeretném leszögezni, hogy a csoport összetételét nem én határoztam meg!

Ez azonban csak olaj a tűzre. Óriási hangzavar támad ismét. Többen fölállnak, Warm szinte kiabál:

– Másfél órája hajtogatja ugyanezt! Nem veszi észre, hogy teljesen mindegy, ki döntött így?! Akár maga, akár a számítógép, ez a húsz ember – körülmutat a termen – nem fogja megoldani a problémát! Egész biztos, hogy nem!

– Warmnak igaza van! – Bertucci csöndesen helyesel

– Ez így nincs rendjén. – elmosolyodik – Kicsit olyan az egész, mintha a Chicago Bulls csupa ötödrangú tartalék játékossal állna ki a kupadöntőre! – általános derültség – Hatodik hete rágódunk a problémán. Hatodik hete nem jutunk előre egy jottányit sem, és maga azt mondja, ne ébresszünk föl senkit! Miért? Hiszen a legjobb koponyák húzzák odalenn a lóbőrt! Tele van a Hibernáló Csarnok zsenikkel: Palm Trepoli, Chef Olsson, Thomas Emst, Nick Arual, az öreg Web Carnegie… soroljam még?

– Fölösleges. – a parancsnok lemondóan legyint – Maguk hihetetlenül erőszakosak!

– Az erőszaknak ehhez semmi köze! Ha mondtak valamit önnek az előbbi nevek, akkor biztosan tisztában van vele, hogy mind az öt olyan csillagász, akinek én a poros nyomába sem érek! Érti? A poros nyomába se! Vajon miért pont engem ébresztett föl a számítógép?!

– Ilyen alapon azt is kérdezhetné, miért pont engem jelölt parancsnoknak!

– Meg is kérdezem, efelől nyugodt lehet! – újabb derültség – Nincs önnél legalább öt rátermettebb odalenn?

Truper egészen elvörösödik.

– A számítógép döntésének minden bizonnyal megvolt az oka!

– A rövidzárlatnak is megvan, mégsem vacsorázik attól kezdve sötétben az ember!

Most már szabályosan kiabálni kell, hogy az elszabadult indulatokat túl lehessen harsogni.

– A computer olyan programot kapott, hogy mindig az adott problémának legnagyobb eséllyel nekivágó csoportot ébressze föl! Ezek most mi vagyunk. Akár tetszik, akár nem!

– Mondjuk, hogy nem! Az, hogy mi vágunk neki a legnagyobb eséllyel bármiféle probléma megoldásának, egyszerűen marhaság! Ennél találjon ki jobbat! Ha tényleg ez volt a mellettünk szóló érv, akkor a számítógép egyszerűen meghibbant! Ez itt a nyeretlen kétévesek futama! És akkor még finoman fogalmaztam…

– Ugye, nem gondolja komolyan, hogy odalenn mindenki lángész?!

– Ó, ha maga mondja, biztosan nem, de azért eldörzsölgetném a kezem annak a tűznek a melegénél!

A parancsnok nem érti. A többiek azonban igen. A nevetés újabb hulláma elsöpri tekintélyének utolsó foszlányait is. A helyzet kezd kétségbeejtővé válni.

– Mindannyian tudjuk, hogy az egész út a kiscsoportos módszerre épült! Soha nem volt ébren egy időben huszonötnél több résztvevő! Most akarja felborítani a jól bevált rendszert?!

– Az a gyanúm, hogy egyikünknek sincs fogalma róla, mennyire vált be a rendszer! Se magának, se nekem! Az egész útról annyit tudunk, amennyit ez a nyomorult computer hajlandó elárulni! „Minden tervszerűen zajlott. – Az expedíció elérte célját.” De milyen célt? Hol jártunk egyáltalán? Maga sejti?

– Egyikünk sem sejti! Tudja jól, hogy a küldetésünk A-315-ös minősítésű! Szigorúan titkos, kizárólag ébredés után kaphatjuk meg a szükséges információkat!

– És maga szerint megkaptuk?

– Vagy még nem vagyunk ébren! – szúrja közbe Warm. A megjegyzés pont elég a már hamvadóban lévő nevetéshullám felélesztésére.

– Minden szükséges információt megkaptunk! Ennél több nem tartozik ránk!

– Hát ez igazán nagyszerű! Nem tartozik ránk! Hanem kire tartozik?!

– És egyáltalán: mi a terve, parancsnok?! – most már a mindig csöndes Harley Lawlinson is kiabál – Lemegyünk vidámparkot játszani a bolygóra? Kipakoljuk a cukorkaüzleteket, autóversenyt rendezünk a Fifth Avenue-n, vagy mit szeretne? Mivel üssük agyon az időt?

– Meg kell találnunk a helyzet kulcsát! Ez a dolgunk. Senkinek sincs joga felrúgni a játékszabályokat!

– Az a kulcs kurvára nincs sehol! A helyzet, amibe kerültünk, értelmetlenné tett mindenféle szabályt: senki sem számolhatott egy kihált, múltban élő bolygóval! Semmi értelme az egésznek! Azt sem tudjuk, hol fogjunk hozzá egy legalább félig értelmes magyarázat megszüléséhez! – a kísérleti labor vezetője apró, köhögésnyi szünetet tart – Információk és a többiek segítsége nélkül nem jutunk előbbre! Ez a véleményem.

– Mondtam már: minden szükséges információt megkaptunk!

– Hát meg! – Bertucci még mindig mosolyog – Ugyanazt, mint százötven évvel ezelőtt! Mert, ugyebár, mi akkor ébredtünk föl először! Maga is, én is. Már útban hazafelé, valahol a Vesta-térség határán. Igen fontos karbantartási munkát bíztak ránk. Majd egy hétig tartott. Aztán vissza a szarkofágba, húztuk tovább a lóbőrt! – megdörzsöli az állát – Dehát nem is számítottunk másra! Végül is mi mindannyian… csak afféle vésztartalék voltunk!

– Ha a minősítésünkre gondol…

– Talán nem ezé a húsz emberé a legrosszabb?! – Warm egyenesen üvölt.

– Ne kiabáljon. Szakmai szempontból talán igaza lehet – Truper próbálja megőrizni a nyugalmát –, bár ez is csak viszonylagos! Sok tízezer jelentkezőből választották ki azt a százhúszat…

–… akik közül mi voltunk a leggyengébbek!

– Warm, maga teljesen félremagyarázza a minősítés célját! Az expedíció tagjai közé eleve csak kiváló képességű emberek kerülhettek!

– Hát ehhez nem is férhet kétség!

– Hiába gúnyolódik, a minősítési rendszer pusztán arra szolgál, hogy feltérképezze a résztvevők speciális képességeit! Hogy kiderüljön, kit milyen szituációban lehet a leghasznosabbá tenni! Látja, a végén a mi időnk is eljött!

– Most vagy az egyhetes karbantartásnál?!

Percekig nem tudják folytatni a vitát. Az indulatok végképp elszabadulnak.

– Ne áltassa magát, parancsnok! Semmi értelme. Elbohóckodtunk itt hat hétig, jó volt, szép volt, elég volt! Maga eljátszotta a rettenthetetlen Koordinátort, mi a hős legénységet. Ki-ki a maga szerepében sült föl. – Warm föláll, és odasétál Truperhez – Odalent legalább ötvenen horkolnak abból a fajtából, akinek egyedül is több gógyija van mindannyiunknál! Most szépen lemegyünk, és fölébresztjük őket. Eljött az ideje.

Ez szabályos knock out. A parancsnoknak nem marad lap a kezében.

– Sajnálom, Wet! – Dicke is föláll – Ronnie-nak igaza van. Nincs más megoldás.

– Akkor viszont semmilyen megoldás sincsen.

Nagyon hirtelen lesz csönd. Mindenki Cunnings felé fordul.

– Ezt meg hogy érted?!

– Ahogy mondom. Senki sem ébreszt föl senkit! Még csak be sem teszi a lábát a Hibernáló Csarnokba!

– Miféle tréfa ez, varázsló úr?!

Warm ki nem állhatja a kibernetikust. Hátul megreccsen egy szék.

– Ez egy rossz tréfa. Egy nagyon rossz tréfa. Csak sajnos nem én találtam ki. Nézzétek meg a vezérlőpanelt! Az egész második szint le van zárva! A computer tett róla, hogy komolyan vegyük a döntését…

A kis piros lámpa kitartóan villog az irányítópulton. Egyikük sem érti, miért.

6.

Ned Cunnings hosszan nézi a képernyőt. Végeláthatatlan számsorok kergetik egymást előtte, látszólag teljesen összefüggéstelenül. Már vagy egy órája vége szakadt a vitának. Ő és a parancsnok maradtak a vezérlőben.

– Valami azért tényleg nincs rendben!

Truper kérdőn néz rá.

– Akárhogy forgatom is a dolgot, ezt a jelenlegi összeállítást nem tudom kihozni! Leválasztottam Mickey-ről egy kisebb egységet, és összeállítottam számára egy, az eredetihez hasonló kiválasztási programot. Az eredmény azonban lehangoló.

– Éspedig?

– Egyikünket se válogatta be! Egyetlen egyszer sem, illetve Ralph kapott két pontot, de az orvosok között eleve nem volt nagy különbség.

– Az ég szerelmére, Ned! Te magad mondtad, hogy a csoportot úgy kell elfogadnunk, ahogy van! Nincs lehetőségünk változtatásra, nem?

Apró biccentés a válasz.

– Akkor mi a fenének piszkálod még mindig a dolgot?! Nem volt elég a délutáni veszekedés?

Cunnings hátrafordul.

– Tudtommal magunk közt vagyunk. Egészen biztos, hogy Mickey olyat lépett, amilyet nem léphetett volna! Muszáj utánajárnom!

– Vagyis inkább ezen a hülye ki a jobbon járatod az agyad ahelyett, hogy az igazi problémával foglalkoznál! Amin valamennyiünknek dolgozni kéne!

– Tévedsz. Hogy Mickey valóban hibázott-e a kiválasztásnál vagy sem, igazából nem tudom megmondani! A Pszichoszonda felvételek, amelyek erősen belejátszanak a képbe, nem hozzáférhetőek. Mármint a számunkra. Nélkülük viszont az én programom csak durva leegyszerűsítés. Még csak azt sem tudom megmondani, mennyire durva.

– Vagyis semmit sem bizonyít? – a parancsnok a térdére csap – Mi az ördögnek járatod velem a bolondját?!

– Nem járatok én veled semmit. Egyszerűen nem hallgattál végig. Ha a programom más eredménnyel jár, ha legalább néhányunkat behoz a képbe, akkor lenne bizonyító ereje! Azt sugallná, hogy errefelé nincs keresnivalóm. A csoport összeállításának van némi realitása. De nem ez sült ki a dologból! Továbbra is azt érzem, hogy itt valami nem stimmel. Van azonban, ahol tudom is! Mickey szarvashibát követett el: bejelentés nélkül lezárta a Hibernáló Csarnokot! Ezt semmilyen körülmények között sem tehette volna meg!

Ahogy Cunnings ezt mondja, mindketten a Csarnok paneljére pillantanak. Ártatlan reflex, szinte automatikus. Nem is veszik észre azonnal. Végtére is egyetlen kijelző változott a Csarnok kétszáznál is több állapotjelzője közül: egy kis, zöld lámpácska gyulladt meg a villogó piros helyett. Truper ébred először.

– Látod, amit én látok?!

Cunnings nem látja. Zavartan pislog egy darabig, aztán hirtelen észreveszi.

– Gyorsan a lifthez! Gyerünk!

Mintha elfújták volna az elmúlt hetek kínos zsibbadtságát.

– Ha leérünk, leblokkolod a liftet! Én egyből a szarkofágokhoz rohanok! Kézi vezérlést fogunk használni! – a kibernetikus úgy rendelkezik, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne – Nem tudhatjuk, Mickey mit enged és mit nem!

– Tehát mégis föl akarod ébreszteni őket?

Beugranak a liftbe. Cunnings megnyomja a második szint gombját. Az ajtók becsukódnak, a fülke süllyedni kezd.

– Eddig is föl akartam! Lehet, hogy ez most csak egy véletlen, és nem lesz több ilyen alkalom! Élnünk kell a lehetőséggel!

A parancsnok nem válaszol. A kabin halk döccenéssel áll meg, eltelik néhány másodperc, amíg kiderül, hogy a jól ismert szisszenés nem következik. Az ajtó nem nyílik szét.

A szint lezárva! – gyullad meg a legszélső, sötétvörös négyszög. Egymásra néznek.

– Mi ez?!

– Itt valami nem stimmel! Ha Mickey nem oldotta föl a tilalmat…

–… csak belülről nyithatta ki valaki!

– És ez a valaki most a másik liften igyekszik fölfelé!

Cunnings a középső panelre mutat. Egy kis, smaragdzöld pontocska halad el éppen a tizedik szint betűjele mellett. Startállomás: Hibernáló Csarnok – világít alatta kéken.

– Két dolog történhetett: vagy valaki bejutott közülünk, és most jön vissza, vagy Mickey magától elindította az ébresztést, és az első páciens fölfelé tart!.

A parancsnok ránéz.

– Mickey tehetett ilyet?

A kibernetikus a fejét rázza.

– Akkor gyerünk!

Az első panelen is elindul egy apró szentjánosbogár fölfelé. Ettől kezdve a távolságuk nem nő, de nem is csökken. Mintha zsinór feszülne a két lift között, olyan egyszerre emelkednek fölfelé. Megint Truper a gyorsabb.

– A tizenhetedik szinten állt meg!

– Vagyis a megfigyelőnél!

– Szabályos ébresztés.

A parancsnok az előírásra gondol. Cunningsnak a hideg futkos a hátán. Vajon ki lehet benne?! Csak a légkondicionáló zümmögését hallják. Aztán egy halk kattanás, és megállnak. Most jön a szisszenés. Lassan szétnyílik az ajtó. Előttük indul a folyosó, a végén a megfigyelő, jobbra a kórtermek.

Az orvossal néznek farkasszemet, közvetlen közelről.

– Ki jött föl?! – kérdezik egyszerre, egymást túlüvöltve.

Dicke zavartan pislog.

– Mi van?

– Ki jött föl a másik liften?!

– Hogyhogy ki? Honnan?

– A Hibernáló Csarnokból!

Az orvos megdöbben.

– Hát nincs lezárva?!

– Le van, de valaki följött! Valaki odalentről, egyenest ide!

– Az ki van zárva! Itt Boyle-on kívül nincs senki!

– Dehát még a lift is itt van! Valakinek csak kellett jönnie vele!

– Márpedig nem jött.

– Mióta vagy itt?!

– Hol?

– A folyosón!

– Úgy fél perce. A hűtőszekrényhez mentem, gyógyszerért. Boyle-nak magas láza van!

– És a lift?

– Mi van vele?

– Itt állt már, mikor kijöttél?

Az orvos elgondolkodik.

– Azt hiszem, igen. Legalábbis közben nem érkezett, az biztos! – hol Cunningsra, hol Truperre néz. Továbbra sem ért semmit. Aztán a lift felé fordul. – Egyébként le van blokkolva, tudjátok?

– Le van blokkolva?!

A hír igaz. Kulcs nincs benne, így nem is lehet visszaállítani. Cunnings beugrik a fülkébe, hogy meggyőződjön a dologról. A lift tényleg nem indul. Se le, se föl.

Truper a telefonhoz rohan.

– Rudy?. A tizenhetedik szintről beszélek! Riadó az egész legénységnek! Öt percen belül mindenki legyen itt, a megfigyelőnél, a tizenhetedik szinten! Csak az egyes liftet használhatjátok!

– Az lehetetlen, Wet! Nem hagyhatja el mindenki a helyét! A szabályzat szerint…

– Nincs szabályzat! Parancs van!

Egyszerűen lecsapja a telefont. Mindene remeg belül, de úgy érzi, helyesen döntött. Senki se mondja, hogy nem tett meg mindent a Csarnok kinyitásáért! Az, hogy a körülmények ezt nem engedik meg, hát Istenem! Ő küzd érte.

– Úgy van, ahogy Ralph mondja! – Cunnings kilép a liftből – Leblokkolta!

– Kicsoda?!

A kibernetikus széttárja a karját.

– Honnan tudjam?

– Lehet, hogy még most is itt van, ezen a szinten! – mondja a parancsnok.

– Az ég szerelmére, kiről beszéltek?!

– Belzebúbról! Arról a fantomról, aki az orrod előtt vált kámforrá az imént! Aki ahogy kihúzta a lábát a mélyhűtőből, fölrohant ide melegedni egyet!

– Esküszöm, Ned, ide nem jött senki! Olyan elhagyatottak a kórtermek, mint a hentesüzlet nagypénteken!

– Hát engem már nem is vesztek emberszámba?

Boyle csoszog elő, két mankójára támaszkodva.

Járógipsze patyolatfehéren világít.

7.

A legénység kezd összegyűlni a tizenhetedik szint előcsarnokában. Már csak hárman hiányoznak. Általános a lárma.

– Nem ülhetnénk le odabenn? – Warm kíváncsian néz a parancsnokra – Vagy az is parancs, hogy állni kell? – miután nem kap választ, folytatja – Akkor legalább mesélje el valaki, milyen alkalomból tartunk őrsi gyűlést a folyosón?

Truper egyszerűen nem vesz tudomást Warmról. Végül Cunnings szánja meg.

– Detektívest fogunk játszani! Aki előbb találja meg a Mélyhűtő Szellemét, az győz!

– Miért, itt bújt el a megfigyelőben?

Még tart a lárma, mikor a parancsnok beszélni kezd. Első szavait nem is érti senki.

–… Így van szerencsém közölni, hogy a Hibernáló Csarnokban az ébresztés megkezdődött!

Olyan gyorsan lesz csönd, hogy szinte ijesztő. Egy pisszenés sem hallatszik.

– Egy bökkenő van csupán: nem tudjuk, ki ébredt föl és hogyan? Meg hogy miért és hol van most? Minden más világos.

Röviden összefoglalja a történteket. A legénység halálos csöndben hallgatja végig. Először a hat hét folyamán.

– Nem akarok találgatásokba bocsátkozni, így egyetlen értelmes teendőt látok: átkutatni a tizenhetedik szintet! Olyan alaposan, amilyen alaposan csak lehet! Egyetlen mellékhelyiség sem maradhat ki! Bárki jött is fel a Hibernáló Csarnokból, nem válhatott köddé! Itt kell lennie valahol! – lélegzetvételnyi szünetet tart. Régen érzett elégedettség tölti el. – Harley és Paul a megfigyelőnél kezdik, Ralph Lynnarddal a négy első kórtermet vizsgálja át! Bertuccié a hátsó, Rudy a fertőtlenítőbe megy! A többiek a mellékhelyiségeket szedik ízekre! – félresimítja a szemébe hulló hajtincseket – Kivéve Warm, Boyle és Cunnings! Ők itt maradnak a liftnél… egy egér se menekülhet ebből a csapdából!

Nem világos ugyan, hogy az egerek miért akarnának menekülni a tizenhetedik szintről (egyáltalán hogy kerültek oda?!), a legénység mégis fegyelmezetten veszi tudomásul az utasításokat. Egyetlen kérdés nélkül indul a dolgára mindenki.

– És én még azt hittem, hogy a varázsló úr viccel! – Warm belevigyorog a kibernetikus arcába – Ez aztán a jó kis balhé! Fegyvert nem oszt a parancsnok? Én egy szép forgótárast szeretnék, egész gyerekkoromban ilyenre vágytam!

Cunnings visszavigyorog rá.

– Türelem, Ronnie! Még erre is sor kerülhet. – a liftajtóra mutat – Majd ha csapatostul érkezik a mélyhűtött áru odalentről…

S mintegy varázsütésre, a két krémszínűen csillogó ajtószárny halkan surrogva összecsukódik. A lift elindul lefelé.

Warm olyan hirtelen sápad el, hogy azt hinni, rosszul van. De egyikük sem törődik vele. Bénultan merednek a szintjelzőre. A kis zöld pont egyenletes sebességgel süllyed. Egyre lejjebb.

Rajtuk kívül már senki sincs az előcsarnokban. A kórtermek elnyelték a keresőbrigádok tagjait.

– Ezt lehívták. – mondja csöndesen a kibernetikus.

Lassanként kísérteties hangulat kezdi hatalmába keríteni őket. A szentjánosbogár a második szintig mászik lefelé. Hibernáló Csarnok nyitva. Már meg sem, lepődnek a világító kék feliraton.

Aztán gyors egymásutánban egyre nagyobb számok gyulladnak ki: 5, 6, 7… 13…

– Hú, az Istenit! – Warm rendesen fél – Azért ez egy kicsit erős!

A torkukban dobog a szívük. Trupernek izzadni kezd a tenyere. A lift elhagyja a tizenhatodik szintet is.

– Idejön. – suttogja Cunnings rekedten.

– Mondtam, hogy osszunk fegyvert! – Warm már egyáltalán nem vigyorog. Elfehéredő ujjakkal markolja a képzeletbeli revolvert.

A szentjánosbogár a tizenhetes mellé ér. Kigyullad a szintjelző nagy, narancssárga négyszöge. A légy zümmögését is meg lehetne hallani. Ha volna ilyesmi a hajón.

Aztán váratlanul újabb szám jelenik meg: 18! Majd röviddel utána: 19!

– A szentségit! Bepalizott minket!

Most veszik csak észre, hogy Paul és az orvos is mellettük áll. A navigátor odaugrik a leblokkolt lifthez.

– Kinél van egy kulcs?

Ralph odanyújtja az övét. Paul elveszi, és bedugja a helyére. Data control. User Identification code:… – jelenik meg az emeleti panel kijelzőjén. Ujjai villámgyorsan táncolnak a billentyűkön.

A gép jelszót kér, majd két választható menüt kínál föl a vezérlés módjára. Az egyikhez hozzáférési kódot akar, ezt egyikük sem tudja fejből, úgyhogy Paul visszalép a választómenübe. A másik úton indul el. Fogalma sincs, mi a különbség a kettő között.

– Hálás lennék, ha valaki egyszer elmagyarázná, miért csak leblokkolni lehet egyetlen mozdulattal a liftet! Mi a fergeteges Istennyilának kell előbb begépelni az Iliászt ahhoz, hogy ez a konzervdoboz elszabaduljon?!

– Amiért minden erősítőnek hátul van az a bemenete, amire épp szükséged van, és amiért minden mélyhűtőládát hasalva lehet csak programozni! – Warm megcsóválja a fejét – Műszaki ember létedre hogy kérdezhetsz ilyet?

A navigátor türelmetlenül legyint.

– Az ég szerelmére, Ronnie, legalább néhány másodpercre állítsd le magad! Megpróbálhatnád inkább hívni a másik liftet! Hátha visszajön.

Cunnings megelőzi Warmot. Odalép, és megnyomja a hívógombot.

– Egyes felvonó blokkolva a tizenkilencedik szinten. Kérem, használja a kettes liftet! – azt, amelyik bénultan áll az orruk előtt. A hang kellemes és nyugodt.

– Valaki hülyének néz bennünket!

– Valaki, akinek kulcsa is van hozzá! – a parancsnok lázba jön a saját ötletétől – Vajon kiét használhatja?! Csak húsz darab van, épp annyi, ahányan vagyunk!

Trying missmatch! – gyullad ki Paul keze alatt a felirat – Kérem, használja az egyes liftet!

– Csókoltatlak! – a navigátor dühösen csap rá a panel szélére – Ez se mozdul! Felülről blokkolták, ebben a pillanatban!

Warm a parancsnokra vigyorog.

– Lehet, hogy egy egér nem tud kijönni ebből a csapdából, de mi sem! – széttárja a karját – Alkalmasint érdemes lett volna egy embert a vezérlőben hagyni, ahogy a szabályzat egyébként is előírja. Akkor most lenne, aki kihúzzon bennünket a csávából! Innen, sajnos, még egy karácsonyfaégőt sem tudunk meggyújtani, legfeljebb – a szemközti sarokban felhalmozott orvosi műszerekre mutat – egy gyors vérátömlesztést kísérelhetünk meg! Hé, szüksége van valakinek vérre?

Truper elvörösödik.

– Ha nem hívok mindenkit ide, sose tudjuk meg, hogy nem közülünk járatja-e a bolondját velünk valaki!

– Akkor ezt most megtudtuk! Remek. Megkérdezhetem, mik a további tervei, tábornok úr? Verjünk sátrat a kórtermekben, vagy vágjunk neki azonnal a légkondicionáló kürtőjének? – még szélesebben vigyorodik el, mint eddig bármikor – A varázsló úr elég sovány, őt megpróbálhatnánk begyömöszölni!

Cunnings meg sem hallja. Teljesen elmerül a panel programozásában. Két kézzel csinálja, úgy fest, mint aki egy bonyolult Chopin-darabot próbál eljátszani gombos harmonikán.

– Min mesterkedsz, Ned? – a parancsnok ügyetlenül próbál szabadulni a tetemrehívástól.

A kibernetikus hátra sem fordul.

– Egy pillanat.

A kis számítógép, amit mindig a zsebében szokott hordani, most meredeken áll ki a panel aljából. Szemmel láthatóan rádugta a vezérlőrendszer kivezetésére. Hosszú másodpercekre eltűnő kijelzője mutatja, hogy minden kapacitását igénybe veszi a művelet, amit végez.

A panel tizedmásodpercenként cserélgeti feliratait. Ismerős címszavak váltogatják egymást gyors csilingeléssel:

17. szint, megfigyelő.

Hibernáló Csarnok lezárva!

1. felvonó blokkolva., kérem, használja a kettes liftet!

2. felvonó blokkolva, kérem használja az egyes liftet!

Hibás próbálkozás. Kérem, adja meg a személyi azonosító kódját!

A folyosó világítása alig észrevehetően elhalványul. Cunnings mosolyog.

– Mennyinél ad szabadjátékot? – Warm a kibernetikus válla fölött áthajolva figyeli a bűvészmutatványt.

– Már nincs sok hátra. Még egy élete van.

A panel váratlanul berregni kezd. Az egyes lift megindul lefelé.

– Látod? Már annyi sincs.

– Miféle trükk ez megint, hogy az ég rogyjon rád?!

A kibernetikus vigyorogva széttárja a karját.

– Én csak megpróbáltam zavarba hozni. Úgy látszik, sikerült.

– Kicsodát?!

Senki sem érti. Egyedül Bertucci bámulja elgondolkodva az újból működő folyosóvilágítást. Nem tudják, mióta áll mögöttük.

– A kettes is működik! Truper izgatottan mutat a zölden világító Szabad jelzésre – Mindkét blokkolás fel van oldva!

– Ujjé! Akkor irány a tizenkilencedik szint! Hátha most elkapjuk! – Warm csatába induló hadvezérként vágódik a kabinba. Paul Nernski követi a példáját, és mielőtt a parancsnoknak módja lenne közbelépni, az ajtó összezárul. Elindulnak fölfelé.

Cunnings csak ingatja a fejét. Kihúzza a kis számítógépet az aljzatból, és lezárja a csatlakozó fedelét.

– Nem fogják elkapni, – jegyzi meg csöndesen Bertucci.

– Nem bizony! – helyesel a kibernetikus. Nem hagyja nyugodni egy gondolat.

8.

A legénység kezd visszaszivárogni a vezérlőbe.

– Érthetetlen! – mondja Boyle, kimerülten támaszkodva mankóira. Az arca piros a láztól. – Mintha kísérteteket üldöznénk! Se a tizenhetediken, se a tizenkilencediken nincs senki!

– Te érted ezt? – Paul a kibernetikus felé fordul – Valakinek lennie kellett a liftben! Különben mi a fenének cikázott volna föl-alá a két bádogkasztni?!

– És a Hibernáló Csarnok nyitogatása? – a parancsnok a fejét rázva csatlakozik a navigátorhoz – Egyszer az egész szint lezárva, egyszer meg minden nyitva… mi folyik itt?! Egyszerűen érthetetlen…

– És nektek ez még újdonság? – Warm nagy hangon szavalva lép be a terembe – Szerintem annyira snassz, hogy még tévedésből sem zajlik semmi normálisan! A legközelebbi szellemvadászatra vigyük magunkkal a V.H.-kat meg a lenti felvételeket is! Hátha ez a sok zagyvaság idegesíti egymást!

– Nagyon vicces.

Paul ekkor veszi észre a dolgot. Odamegy a vezérlőpulthoz, pár gombot megütöget.

– Valaki babrált ezzel!

Cunnings ijedten pattan föl a navigátor székéből.

– Én nem nyúltam semmihez!

– Nem is olyasmiről van szó, amit véletlenül át lehet kattintani! – zavartan vizsgálgatja a potmétererdőt, aztán hirtelen a pult puha, bőr borítású szegélyére csap – Az Isten verje meg! Mi történt itt?!

Most már mindenki rá figyel.

– A stacionárius védelem ki van kapcsolva!

Villámgyors programozásba kezd. Egy vörös négyszög gyullad ki, vele egy időben fülsüketítő sivítás kezdődik. A hajón apró remegés fut keresztül.

– Az ég szerelmére Paul, mit csináltál?!

A parancsnok hangja kétségbeesett. A navigátor nem válaszol. Viaskodik az „elemekkel”, de az arcára van írva, hogy hiába.

Aztán a vészjelzések, ahogy jöttek, meg is szűnnek. Váratlanul lesz csönd. A vezérlőpulton már csak a szokásos fények világítanak.

Paul tátott szájjal bámul a kijelzőkre. Kifejezetten hülye képet vág.

– Minden visszaállt. – suttogja – A védelem csak addig volt kikapcsolva, amíg a kettes felderítő elhagyta a hajót!

– Hogy mi történt?!

Általános a megdöbbenés.

– A kettes felderítő elhagyta a hajót!

A parancsnok nem érti. Valószínűleg a többiek sem.

– Magától?!

Paul Nernski a fejét rázza.

– Többszörös biztonsági rendszer véd a véletlen kilövéstől! Ez egyszerűen nem történhet meg! Nem beszélve arról, hogy előbb a vezérlőben kell beállítani a starthelyzetet! Ha a stacionárius védelem nincs kikapcsolva, a felderítő egyszerűen falnak röpül!

– Vagyis ezt az egész cirkuszt a Hibernáló Csarnokkal azért találta ki valaki, hogy minket elcsaljon a vezérlőből! – Bertuccinak szinte dörög a hangja – Ki jött el utoljára?

Mindenki tanácstalanul néz a másikra.

– Talán Han és Sande… – a navigátor sem túl határozott.

Most veszik csak észre, hogy a fedélzeti mérnök és a felderítők parancsnoka nincs sehol. Ráadásul egyikük sem emlékszik rá, mikor látta őket utoljára!

Truper óriási hibát követett el. Odacsődített mindenkit a tizenhetedik szintre, és végül épp azt mulasztotta el, ami a legfontosabb lett volna: a létszámellenőrzést! Talán minden másképp alakul, ha időben kiderül, hogy hárman hiányoznak! De nem derült ki. Ráadásul a harmadik hiányát már nem is lehetne észrevenni, hiszen itt van közöttük. Nem úgy, mint a tizenhetedik szinten.

– Hát akkor – szólal meg Warm vidáman, miközben teátrális mozdulattal összedörzsöli a kezeit – jöhet a következő forduló! Most a fedélzeti mérnök urat és bátor felderítőtársát, Han Ralsoomot keressük… a változatosság kedvéért! Igazán nem panaszkodhatunk, elég sűrű a mai program! Mikor látunk munkához?

Látszik, hogy Truper erősen türtőzteti magát.

– Mi van, parancsnok? Nem mond semmit? Pedig imádom, amikor utasításokat osztogat! És ha még egy olyan fájint kis csapdája is volna hozzá… tudja, olyan egeres…

– A maga rosszindulatú megjegyzései leperegnek rólam!

– Kell is maga körül söprögetni rendesen!

– Hát csak söprögessen! A hajót akkor is át kell fésülni!

– Helyes! Akkor, amíg maguk fésülködnek, én megnyomom itt ezt a gombot, látja? – a vezérlőpulthoz lép, és tényleg megnyom valamit. A képernyőn hosszú lista jelenik meg – Bioszenzor. A test hőleadása alapján érzékeli az élő szervezeteket, mindenhol a hajón. Nézze a listát: az első szinten senki! A második a Hibernáló Csarnok, ott sincs senki!

– Hogyhogy nincs?! Százan fekszenek eszméletlenül a…

– Ne erőltesse, parancsnok! A szarkofágokban fekvő testek hőmérséklete túl alacsony, meg a készülék amúgy is elnyeli a hősugarakat… Jézus ereje! Itt járt valaki!

Egyszerre mindenki odafordul.

– Mi van?!

– Az érzékelő szerint egy órával ezelőtt valaki járt odalenn! Méghozzá hús-vér ember… tehát közülünk való! Tisztán kivehetőek a nyomai!

– Nézd a középső számot! Ez nem egy ember volt! Kettő vagy nem… Inkább három!

– A hajónaplót, gyorsan! Rajta kell legyenek az automatikus rögzítésen!

Cunnings villámgyorsan lekéri az adatokat. A film elindul, mindenki izgatottan figyeli a képernyőt.

Vagy öt percig tekergetik előre-hátra a szalagot.

– Nincsenek sehol! Hogy lehet az?! – kérdezi Truper. Egyszerűen nem érti. A többiek sem.

– Mickey csal. – közli a kibernetikus. Csöndesen beszél, mintha egyáltalán nem érdekelné a dolog. – A hőlenyomatok egyértelműen mutatják, hogy valaki járt a Hibernáló Csarnokban!

– Izgi! – vigyorog Warm.

– Mégiscsak nézzük végig a hajót!

– Gondolja, parancsnok, hogy Erwinék leguggoltak a fűtőtest mögé valamelyik szinten? Az érzékelő lebuktatná őket! – visszateszi az ujját a monitor üvegére, és lassan csúsztatja lefelé – A harmadikon senki, a negyediken senki, az ötödiken senki, a hatodikon senki… Minden szint üres. Persze, attól mi még játszhatunk gyilkosost, és cikázhatunk föl-alá a hajón! Tartok tőle azonban, hogy hiába! – megfordul, és sajnálkozva összecsapja a tenyerét – Ezek itthagytak bennünket! Egyszerűen megpucoltak!

– De hová, maga pávián?! Hová?!

Warm nem felel. Cunnings egy ideje számol. A kis gép csak úgy nyög a keze alatt. Érthetetlen, hogy miért nem a sokkal kényelmesebb központi terminált használja?

– Ha ez a kilistázás olyan marhára megbízható – a parancsnok ölne a tekintetével, ha képes volna ilyesmire –, miért nem jutott eszébe előbb is?! Miért csak most jön elő vele?!

– Mert maga osztálykirándulást szervezett a tizenhetedik szintre, és sajnos, egyikünk se tudott visszamászni a tűzlétrán, hogy megnyomja ezt a gombot! Egyébként magának is kellett vizsgáznia a vezérlő berendezéseiből, nem? Nem mondhattam újdonságot!

Warm vigyorog, a parancsnok elvörösödik.

– Akkor sincs semmi értelme az egésznek! Mire való ez a cirkusz?! És hová mennek egy felderítő-kapszulával?! Vissza a Földre?!

– Hát máshová nemigen jutnának el vele!

– De oda meg minek?! Két hetet bóklásztak már lent! Ha mégsem volt elég, miért jöttek vissza?! Miért nem maradtak eleve ott?!

– Lehet, hogy Erwinnek hiányzott a kedvenc borotválkozótükre! Hátha csak visszaugrottak érte? Fölkapták, és már mentek is!

– Magával nem lehet komolyan beszélni!

– Kérdés, hogy kell-e? Ha én is ezzel a savanyú képpel kószálnék itt föl-alá, magának mitől lenne olyan piszkosul jókedve?

– Van abban valami, amit Ronnie mond. – Cunnings fölemeli a fejét a számításokból – Végül is csak ők ismerik testközelből a lenti helyzetet! Ki tudja, mit hallgattak el előlünk? És ha tényleg szükségük volt valamire a hajóról? Nem zárható ki ez a lehetőség! Gondoljátok csak el: mi egy ilyen összeesküvés a helyzethez képest, ami körülvesz bennünket? Egyáltalán semmi lehetetlen nincs benne!

– Hová akarsz kilyukadni, Ned?

– Végeztem néhány számítást…

– Figyelem! – Warm a drámai hatás kedvéért tapsol néhányat – A varázsló úr ismerteti a jövő heti lottószámokat!

Cunnings megcsóválja a fejét.

– Wetnek igaza van. Olyan vagy, mint egy gyerek. Mint egy nagy, hülye gyerek.

– Ne csigázz, mágus, ne csigázz! Mit vetettél ki a zaccgépeddel? – a kis computerre mutat.

A kibernetikus csak rövid töprengés után válaszol.

– A felderítő pályaadatait elemeztem.

– Merthogy?

– Merthogy kíváncsi voltam, hová tart Han és Sande!

– Na és hová tartanak?

Cunnings Warm képébe bámul.

– A halálba. – az órájára néz – Körülbelül tizenöt perc múlva csapódnak be, valahol a Sziklás-hegység környékén. Már ami megmarad belőlük addigra. Mert előtte a fehér izzásig fog hevülni a felderítő külső burka, úgy öt percen belül. Nincs élőlény, ami ezt a landolást túlélhetné: Legalábbis általunk ismert élőlény nincsen. Ugye, Gass?

A biológus tátott szájjal néz vissza rá. Próbálja fölfogni az elhangzott mondatok értelmét.

9.

– Nem akarok sokat beszélni. – a parancsnok hangja szokatlanul közvetlen – Utoljára kérem a türelmeteket. Ronnie-nak igaza volt, amikor azt mondta, eljátszottam a rettenthetetlen koordinátort! – először ejti ki Warm keresztnevét – Tényleg eljátszottam. És milyen rosszul! Életem nagy lehetőségének tartottam. Úgy éreztem, most megmutathatom, mire vagyok képes. Nem fogtam föl, hogy már nincs kinek! Hogy egy elnéptelenedett bolygó körül keringünk, hogy az űrhajó, amelyen évszázadokat aludtunk át, nem tudjuk hol járt és milyen küldetést teljesített? Akik elmondhatnák mindezt, elérhetetlenül, elzárva fekszenek néhány szinttel alattunk, és mi eközben lidérceket üldözünk emeletről emeletre! Semmit sem értettünk meg a körülöttünk kavargó zűrzavarból! Sőt, ahelyett, hogy előbbre jutottunk volna, értelmetlen és iszonyatos módon elveszítettük Hant és Sandét! Az adott körülmények között semmi jogalapom arra, hogy továbbra is a hajó parancsnokának tekintsem magam. Ezennel lemondok tisztemről. Megbízatásomat a ti kezetekbe adom vissza, ha már azokéba nem tehetem, akiktől kaptam…

Warm furcsa módon semmiféle gúnyos megjegyzést nem tesz, mikor Truper, egészen banális gesztussal, leteszi parancsnoki jelvényét az asztalra. Csöndesen megfordul, és kimegy a teremből. Sokáig senki sem szólal meg. – Váratlanul éri őket a döntés. A kettes felderítő hirtelen felizzó gömbje még ott vibrál a szemük előtt.

– Hülye dolog. – Paul a fejét vakargatja – Most, mikor a parancsnok megtette, amit akartunk, egyáltalán nem örülök neki. Nekem személy szerint csak azért volt utamban, mert ellenezte a többiek felébresztését! A lemondásával azonban semmi sem lett könnyebb. Persze, ha föl tudnánk kelteni Lazarovot vagy Rostwoodot, de így… Csak még bizonytalanabbá vált a helyzet!

– Hogy te mekkora hülye vagy! – Warm nem próbál diplomatikusan fogalmazni – Mi vált bizonytalanabbá?! Eddig is szarban voltunk, most is abban vagyunk! Nincs itt semmiféle bizonytalanság! Mostantól viszont mindannyian egyetértünk abban, hogy a legfontosabb feladatunk megtalálni a módját a többiek fölébresztésének!

– Óriási! És ettől a nagy-nagy egyetértéstől könnyebb lett?! Most már meg tudod mondani, hogy a fenébe jutunk be a Hibernáló Csarnokba?!

– Nem. Még nem tudom. De rá fogunk jönni!

– És addig miért nem lehet Truper a parancsnok? Nem mindegy, melyikünk mellére van kitűzve az a szar?!

– Szerinted mindegy? Mert ha igen, odamegyek, és kitűzöm én!

– Na, az hiányozna még! – Paul Nernski látványosan a szívéhez kap – Ez a fő ok, amiért szeretném, ha Truper mellén maradna!

– Ezek szerint mégsem mindegy! Neked én nem tetszem, nekem meg Truper! Az első értelmes megmozdulása ez a lemondás! Fogadjuk csak el szépen!

– Ronnie-nak igaza van. – Cunnings váratlan kiállása Warm mellett megbénítja Paul Nernskit – A lemondást el kell fogadnunk.

– Nocsak! Valamiben egyetért velem a tábori varázsló?

– Csodálkozol rajta?

– Nem, egyszerűen csapdát sejtek!

– Miféle csapdát? Lehet, hogy az emberiség utolsó életben maradt képviselői vagyunk! Lehet, hogy amit teszünk, az utolsó lépés egy kétmillió éves úton! Gondolod, hogy szabad ilyen kicsinyes háborúságra fecsérelni az energiánkat?

Warm tátott szájjal áll. Aztán úgy tesz, mint akinek könnyeket csal a szemébe a szónoklat.

– Ned! Ez olyan, de olyan kurva szép volt! Ismételd meg!

Cunnings zavartalanul folytatja.

– Han és Sande halála mélyen megrázta Wetet: A lemondás méltánylandó gesztus a részéről. Ezért kell komolyan vennünk.

A reaktormérnök a homlokára csap.

– Hát innen fúj a szél! Gondolhattam volna, hogy a végén Truper mellett kezdesz szónokolni! Megzavart a nagyvonalú indítás: „Temetni jöttem Cézárt, nem dicsérni…” Még két perc, és térden állva könyörögtünk volna, hogy érző szívű parancsnokunk fogadja vissza az ő megtévedt bárányait! Milyen agyafúrt logika! – a meghatottság könnyeit igyekszik ismét kidörgölni a szeméből – Istenem, de gyönyörű, turbékoló pár vagytok: a Bölcs Vezér és a Nagy Varázsló, illetve fordítva: ő a nagy, és te vagy a bölcs! Így egy kicsivel jobb. Hiszen néked legalább megvan a magadhoz való eszed…

Cunnings az arcába vigyorog.

– Vond vissza! – mondja kedvesen – Ha nem akarod, hogy egy másodpercen belül apró fecnikre tépdesselek, vond vissza!

– Kérlek, kérlek! Ne izgasd föl magad! Már vissza is vontam: nincs eszed!

– Nem azt, te barom! A turbékoló párt!

– Na, ebből elég! – Bertucci odalép, és olyan könnyedén emeli magasba Cunningsot és Warmot, hogy védekezni sem marad idejük – Ki akarja folytatni a vitát?

A kibernetikus idétlenül kapálódzik a levegőben.

– Ez egy érzéketlen, otromba állat! Egy cinikus tetű, akinek semmit sem jelent Han és Sande halála! Kettővel kevesebben vagyunk, ennyi az egész! Hogy is érthetné meg a másik érzéseit, akit megrázott a…

– Én foglak megrázni, de úgy, hogy azt megemlegeted! – a csillagász hangja nyugodt – Egy másodpercetek van abbahagyni a rikácsolást! Utána nem állok jót magamért.

Ettől csönd lesz. Bertucci talpra állítja őket. Egyelőre egyikük sem mer megszólalni.

– Most pedig halljam, ki mit kér enni? Jót fog tenni egy kis békés vegetáció! Megnyugtatja az idegeket.

– Én nem vagyok ideges. – sziszegi a kibernetikus.

– Tán én üvöltöztem teli torokból?! – kiabál most már Warm is.

A csillagász szájára tett mutatóujjával vágja el a vitát.

– Mostantól a következő típusú szavakat lehet kiejteni: pizza, hamburger, Cola, kávé, szendvics. Esetleg saláta. Mással nem szolgálhatok. Nos?

Sorra föladják a rendelést. Még Cunnings is, bár a hangja nem kevéssé sértődött. Bertucci egy kockás füzetlapra jegyzetel. Úgy tűnik, az evés gondolata tényleg megnyugtatja a kedélyeket.

– Figyelem! Amíg odakint vagyok, kizárólag azon lehet vitatkozni, elég hagymát teszek-e Paul halas szendvicsébe, vagy hogy kell-e ketchup a sült krumplihoz, esetleg a Cola hőmérsékletét taglalhatjátok. Minden mást szigorúan meg fogok torolni!

– Az Isten szerelmére! – Warm kétségbeesetten fogja könyörgőre a dolgot – Ha továbbra sem kezdünk el konkrét témán vitatkozni, megint jön a melodráma! Muszáj ilyen céltalanul múlatni az időt?!

– Tán nem érsz rá?! – a kibernetikus gyanús gyorsasággal vág vissza. Bertuccinak homályos sejtései támadnak arról, mi lesz itt, ha elhagyja a termet.

– Ned velem jön! Nem bírom el az egész hóbelevancot egyedül! – ezt már vigyorogva teszi hozzá. Idétlen mosolya kísértetiesen emlékeztet Warméra.

– Ki nevezte ki parancsnoknak ezt a hústornyot?! – kérdezi a reaktormérnök.

– Még senki, de én is a jelvényre utazom! Nem mondtam még?

A csillagász szinte kituszkolja maga előtt a teremből Cunningsot. Ahogy bezárul mögöttük az ajtó, megváltozik a felállás. Mindketten sietni kezdenek.

Nem szólnak egymáshoz. Egyenesen a konyhába mennek. Elkezdik összeállítani a menüt.

Bertucci a papírlapról olvassa a rendeléseket, a kibernetikus pedig nyomogatja az automata gombjait. Már csak az ital van hátra.

Amíg Cunnings tölt, Bertucci egy piszkos pohárral kimegy a mosdóba. Kiöblíti.

Miután végez, megtölti vízzel. Egy zacskót vesz elő a zsebéből. A poharat a mosdó szélére állítja, és gyors egymásutánban három pirulát ejt a tasakból a vízbe. A tabletták látványos pezsgéssel oldódnak föl.

Aztán, mintha gondosan megírt forgatókönyv szerint zajlana minden, bemegy a WC-be.

Néhány perc múlva tér vissza a konyhába. Cunnings ránéz, a csillagász bólint.

Fogják a tálcákat, és beviszik a vezérlőbe. Egyetlen szót sem szólnak egymáshoz. Szétosztják az enni-innivalót, és türelmesen várnak.

Látszólag részt vesznek a társalgásban, helyeselnek, bólogatnak, de lélekben nincsenek jelen, illetve egyáltalán nem arra koncentrálnak, amiről a beszélgetés folyik.

Percek múlnak így el. Végre egy utolsó cseppig kiürített vizespohár azt jelenti, fellélegezhetnek. A szer másodpercek alatt szívódik föl.

A háromszoros dózis ellen nincs segítség.

10.

Az evés jótékony hatással van a hangulatra. Oldódik a feszültség. Torre viccmesélésbe fog, amin már előre nevetnek. Tudják, hogy nagyon bele fog bonyolódni, így szokott lenni. Ennek ellenére lankadatlan kitartással próbálkozik. Minden bizonnyal félreérti a próbálkozásait kísérő derültséget.

Boyle a kötésével bajlódik. Megpróbálja a gézt a gipszelés pereme alá gyűrni, nagyon vágja a térdhajlatát.

A légkondicionáló magasabb fokozatra kapcsol. Ritkán vannak ilyen hosszasan együtt a vezérlőben,

– Bocsássatok meg! – kiált föl hirtelen Warm. Azt hiszik, Amunsen viccét akarja befejezni. De nem. A gyomrához kap. Nagyon hirtelen lesz rosszul. – Ilyet még nem éreztem!

Futva indul kifelé. Csodálkozva néznek utána.

– Valami baj van?

Az ajtóból kiált vissza Paulnak.

– Á, fenét! Elfelejtettem megnézni a lottómat!

Kétrét görnyed fájdalmában. A WC-hez rohan, fölrántja az ajtaját. Az utolsó pillanatban ér a megfelelő helyre.

– Hú, az anyja mindenit! – hosszú percek múlva sóhajt föl először.

Csak most veszi észre a levelet. Átlátszó ragasztóval van az ajtóra erősítve, pont szembenéz vele.

„Ronnie Warm részére.” Azonnal megismeri Cunnings írását. Eltávolítja a ragasztót, és csodálkozva tépi föl a borítékot. Egy régi slágertöredék motoszkál a fejében. Levelet hozott a posta… Honnan jött elő ez most? Nem érti. De nem tudja kiverni a fejéből.

,,Bocsáss meg, Ronnie, az ócska trükkért, de egyszerűen nem volt más választásunk! 3 tabletta drositot tettünk a poharadba. Julio szerint egy is elég lett volna, de én biztosra akartam menni! „

– Drága ember! – dühösen masszírozza a gyomrát. Még nagyon frissek az emlékek.

„A helyzet az, hogy valahogy ide kellett csaljunk! Ez az egyetlen hely a hajón, ahol, hála a tervezők szemérmességének, nincsenek optikai érzékelők! Hangszórók és mikrofonok vannak, úgyhogy tartózkodj a hangos tetszésnyilvánítástól! „

Aztán mi a fene tetszene?! – azért nem mondja ki hangosan.

„Bárhol hívtunk volna félre, akár szóban, akár írásban, Mickey tudott volna róla! És ez a legnagyobb veszély! Valakinek vagy Valakiknek érdeke megakadályozni, hogy megtudjuk, hol jártunk és mit csináltunk az elmúlt ötszáz évben? Fogalmunk sincs, miért.

Mickey-t azonban a hatalmukba kerítették! Be tudom bizonyítani, hogy pillanatnyilag csupa olyasmit művel, amit nem művelhetne! Rajta keresztül ellenőriznek bennünket. Az egész hajón rajta tartják a szemüket (már ha van nekik ilyesmi egyáltalán…)!

Sejtelmünk sincs, kik lehetnek. Csak remélni tudjuk, hogy nincsenek itt a hajón!

Talán követnek bennünket. Nem tudom. Ezek csak vad találgatások.

Mindenesetre úgy tűnik, mindenről tudnak, amit teszünk és amit tervezünk! Mindenről, amiről Mickey is tudhat!

Egyetlen hely van a nyugodt konspirációra: ahol most ülsz. Csakhogy.

A mellékhelyiségek működtetése az ő kezében van!

Ha nem is lát semmit abból, ami itt zajlik, a világításról, a vízöblítésről, a hmm…, hogy is fogalmazzam szépen?… a humán eredetű melléktermék eltávolításáról ő gondoskodik… elég finom voltam? Szóval, hihető ürügyet kellett teremtenünk az itt tartózkodás okára! Remélem, sikerült. Bízom benne, hogy neked is ez a véleményed! „

Warm különlegesen kemény szavakat használ. De csak magában.

„Ha mégis maradt benned némi neheztelés, gondolj arra, milyen megtisztelő, hogy harmadikként kerülhetsz közénk! Hidd el, ez a feltétlen bizalom jele!

Han és Sande titokzatos halála arra utal, hogy vannak közöttünk, akik többet tudnak a dolgokról! Mi van, ha te is közéjük tartozol?

Julióval együtt abban reménykedünk, hogy nem! Szükségünk van a segítségedre!

Ahhoz, hogy akár csak egy szemernyi esélyünk is legyen fölébreszteni a többieket, meg kell szabadítani Mickey felügyeletétől a hajót! Legalább egy kis időre. De hogyan?

Ez az igazi kérdés.

Julióval kidolgoztunk egy tervet. Mielőtt elmélyednél a tanulmányozásában, kérlek, tarts némi szünetet a mellékhelyiség használatában! Ne kelts fölösleges feltűnést! Gyanús lenne, ha órákig ülnél a WC-n.

Csak rövidke szünetről van szó, garantálom, hogy harminc percen belül módod lesz folytatni az olvasást! A drosit nagyon hatékony szer.

És még egy fontos dolog: el ne szóld magad! Próbálj meg továbbra is ugyanolyan látványosan utálni engem, mint eddig! Remélem, menni fog. „

Warm nagyon határozottan bólint. Kevés dologban olyan biztos, mint ebben.

„A levelet ne vedd elő, ne írj és ne mondj olyasmit mások előtt, amiből Mickey bármire rájöhetne! Nem tudjuk, ki ellen harcolunk! Csak az biztos, hogy a computer velük van! Átprogramozták, bár fogalmunk sincs, kik, hogyan és mi célból?

Bízunk benne, hogy nem vetted zokon a módszert, amivel idecsaltunk. Gondosan kiterveltünk minden mozzanatot.

Sajnos azonban, a legjobb tervbe is csúszhat hiba! Mikor ezeket a sorokat írom, még nem tudom, hogy sül el a dolog. Fogalmam sincs például, mennyire lesz hiteles az alakításom…”

– Kurvára! – Warm félhangosan dünnyög, máris megfeledkezve a kötelező óvatosságról. Aztán váratlan felismerés hasít bele: az a harminc perc minden bizonnyal egy tablettára lett kiszámolva!

Egyre és nem háromra!

Hirtelen feltámadó, súlyos görcsök támasztják alá ezt a feltevést. Egy ülésben jut végére a levélnek.

Mire befejezi, már pontosan tudja, kire és mire van szüksége a feladat végrehajtásához. Gondolatban pár helyen igazít is a terven. Sokáig mérlegeli a legfontosabb személyt. Ki legyen a negyedik? Ki legyen, akit neki kell beavatnia?

Vigyorogva halássza ki az újabb három pirulát a boríték aljáról. Most – már ő is a kibernetikus véleményén van: kell az a három darab! Biztos, ami biztos…

11.

– Na, mire jutottatok? – a vezérlőbe lépve szinte orrba vágja az erős hagymaillat. Kifelé menet ezt valahogy nem vette észre.

– Szavazást tartunk! – feleli Torre – Szavazást arról, hogy elfogadjuk-e a parancsnok lemondását vagy sem!

Heves tiltakozást várnak. Warm azonban egyetértően bólint.

– Helyes. Akkor először is válasszuk meg a szavazatszámláló bizottságot! – ujjain kezdi számba venni a teendőket – Mindenekelőtt állítsunk jelölteket! Legyen, aki a szavazatszámlálás tisztaságát ellenőrzi majd, és legyen, aki az ellenőrzőkre figyel! Egy alkalmi testület az ellenőrzők ellenőrzésének szabályosságát felügyelhetné, a kis létszámú ad hoc bizottság pedig…

– Te egy elviselhetetlen, komolytalan, fegyelmezetlen, tűrhetetlen… – Torre úgy belebonyolódik, mint a vicceibe szokott. Egyszerűen nem meri lehülyézni Warmot, de befejezni sem tudja a mondatot. Inkább újat kezd. – Elképzelhetetlen, hogy egyszer, egy kérdésben ne neked legyen igazad?!

– Egyáltalán nem! – megáll, és behunyt szemmel elképzeli – Csak borzasztó!

– Akár borzasztó, akár nem, mi már döntöttünk! Szavazni fogunk!

– Akkor nem szavazhatnátok helyettem is? Olyan olajozottan mennek a dolgok nélkülem!

– Kérem, Mr. Warm, fegyelmezze magát! Az ön stílusa vérlázító! – Stepple Handon még a pincérnek sem mert szólni soha, ha történetesen, rájött, hogy becsapták a számolásnál. Az ő szájából ezek a szavak hihetetlen indulatról tanúskodnak. – Értse meg: az életünkről van szó!

– Gondolja, hogy eddig nem értettem?! – Cunnings felé fordul – Gratulálok! Addig óberkodtál, míg lassan mindenki a ti emberetek lett! Truper jó lóra tett veled. Ügyesen kikaparod neki a gesztenyét! – kínjában elneveti magát – Istenemre: ez tényleg a bolondok hajója!

– Én senkinek sem vagyok az embere! – a karbantartó technikusok vezetője elvörösödve védekezik – Aki Stepple Handon véleményére kíváncsi, elég, ha megkérdez! Magam szoktam eldönteni, miről mit gondolok!

– Eredeti módszer.

– Nevezheti, aminek akarja! Én akkor sem vagyok senkinek az embere!

– Majd leszel! – Warm ezt csak magában teszi hozzá.

A szavazás hamar lezajlik. A parancsnok meghatódva fogadja a legénység döntését, kölcsönös „tiszteletkört” fut minden egyes támogatójával.

Warmnak hirtelen szörnyű dilemmája támad. Vajon érdemes még elindulni vagy már késő?

Nehéz a döntés. A WC messze van, a futás maga is problémás. Többféle szempontot kell mérlegelnie.

Hogy végül mégis a futás mellett dönt, annak egyetlen oka van: az ember sokszor kilátástalan helyzetben is remél!

Pár szót hadar mentegetőzésként. Csak úgy futtában. Senki sem érti. Néznek utána, de túl messzire nem tudják követni a tekintetükkel. Gyors, mint a villám. A három tabletta keresztülzavarja a termen.

Pillanatnyilag az sem vigasztalja, hogy valaki rövidesen követni fogja.

Mert valakinek szintén mennie kell. Nemsokára. A drosit nagyon hatékony szer.

12.

– Elnézést, hogy a sok fontos kérdés között ilyen jelentéktelen aprósággal tartom föl a társaságot – az orvos rendkívül hivatalos de úgy tűnik, valamiféle fertőzés van terjedőben! Néhány napja Warm barátunk, majd Stepple csókolt bele ebbe az irgalmatlan hasmenésbe! Odahaza nem tulajdonítanék ekkora jelentőséget a dolognak, de itt elvileg, steril környezet vesz körül bennünket! Bármiféle fertőzés érthetetlen és veszélyes. Kérek mindenkit, hogy még a délelőtt folyamán jöjjön föl a megfigyelőbe! Elvégeznék pár rutintesztet.

– Vért is veszel? – Cunnings kifejezetten rémült arcot vág.

– Miért, akkor nem jössz?

– Biztosat kéne tudnom! Lehet, hogy fontos tennivalóm lesz…

– Ugyan már, Ned! Egy tűszúrás az egész!

– Mekkora tűvel?

Warm amilyen értelmetlent kérdez, olyan ártatlan képet vág hozzá.

– Hogyhogy mekkora tűvel?! Miféle hülyeség ez?!

– Ó, igazán semmi, csak eszembe jutott, hogy a varázsló úr milyen jól szórakozott rajtam! Nem túl sok együttérzést mutatott, amíg a titokzatos kórral viaskodtam! Úgy látszik, ha rólam van szó, igen vastag bőr van a képén! Ha netán másutt is ilyen vastag lenne… – egy iszonyatos méretű kötőtűt húz elő a háta mögül – ezt tudnám javasolni! Megbízható darab.

Nem tudnak ellenállni. Hiába utálják Warmot, a nevetés nagy úr.

Cunnings elvörösödik. Úgy érzi, a célzás mindenki számára világos, az otromba tréfa leleplezte őket. Pedig nem így van.

Elvörösödését egyértelműen az injekciótól való félelemmel magyarázzák. És ez még nagyobb nevetésre ingerli őket. Mindenki remekül szórakozik.

Egyedül Bertucci és Handon az, aki egész máson nevet. Számukra a hóhért akasztják. De ez senkinek sem tűnik föl.

Warm tudja, hogy kettős találatot sikerült bevinnie. Nagyon elégedett magával. És a fő attrakció még hátra van!

– Hogy került ez magához?! – kérdezi Truper magából kikelve. A kötőtűre mutat, nagyon mérges. Ha lehet, még vörösebb, mint Cunnings.

– Erre gondol? – kínos alapossággal körbemutatja a csillogó szerszámot. Hogy mindenki lássa. – A társalgóban találtam. Csak nem a magáé?

A parancsnok odamegy, és kitépi a kezéből.

– Semmi köze hozzá!

– Igazán? És mit csinál vele, ha szabad érdeklődnöm? Kis mellénykét köt, halvány rózsaszín gyapjúfonalból? – a meglepetés csöndje hangsúlyossá teszi Truper zavarát – Istenem, elképzelem, ahogy esténként visszahúzódik a kabinjába, leül az ágy szélére, és szolid lámpafénynél, halkan dúdolgatva ábrándozik a békés öregkorról! Be szép is lehet! – megtörli a szemét – Eközben, persze, a kezei serényen dolgoznak… egy sima, egy fordított…

– Fogja be a száját! Semmi köze hozzá, mit csinálok esténként! Azt hiszi, én nem tudnék mesélni magáról?! Azt hiszi, nem tudom, mitől olyan ázott és gyűrött az a pár fénykép az éjjeli szekrényén?!

Warmnak egy pillanatra eláll a lélegzete.

– Nocsak, parancsnok! Bejáratos a szobámba?! – csodálattal néz Truperre – Hiába, ilyen a gondos vezető! Kézben tartja az emberei magánügyeit! Semmi sem kerüli el a figyelmét, ügyel a részletekre! Lehet, hogy le is törölget délelőttönként? – elvigyorodik – Mondja meg, mikor jön, kiteszem a cipőm! Olyan csúnyán megkopott az orra…

Cunnings pontosan tudja, mi jár Warm fejében. Vajon mit kereshetett Truper a reaktormérnök szobájában?

– Tartsa meg magának a hülye vicceit! Inkább arról meséljen, amiért összejöttünk! Hogy áll az aranycsináló gépével?

– Nem hiszek a fülemnek! Kezd ragadni magára valamiféle humorérzék?

– Ne ringassa magát tévhitekbe! Csak azért, mert eltanultam a módszert, hogy kell debil módra társalogni, még nem biztos, hogy a pajtása lettem! Mondja, hol tartunk! Ne lőjük itt fölöslegesen az időt!

– Én már rég nem lőném, ha Ralph nem szakít félbe! Szóval: a feladatunk alapvetően három részből áll. Először is: miután a Csarnok a második szinten van, egy két emelet magasságú állványzatot kell emelnünk a liftaknában! A levegőből nem dolgozhatunk, túl sok a súlyos szerszám!

– Miért nem használjuk a liftet?

– Mire? Mert le föl utazgatásra az utóbbi időben nem nagyon alkalmas! Mickey azt tesz vele, amit akar! Az egyetlen értelmes dolog, ha kivonjuk a forgalomból! Az állványrendszerrel tulajdonképpen fölemeljük a padozatot a második szintig, így ott biztonságosan dolgozhatunk. Idáig érthető?

A parancsnok bólint, Warm folytatja:

– Második feladat: ki kell nyissuk a bejáratot! Eddig nem ment szép szóval, most majd menni fog erővel! Megvannak hozzá az eszközeink. Mr. Handon összeállította a kívánságlistát, ha itt végeztünk, Hudson és Hammett lemennek a raktárba kiválogatni a dolgokat! A szállítás egy külön kérdés, arra Mr. Moseley-nek van egy elgondolása. A végén majd visszatérek rá. Harmadik pont: kézi vezérléssel el kell indítanunk az ébresztést! Ez rutinművelet. Egyedül Ralph-ra van szüksége a technikusoknak, úgyhogy minden problémát vele egyeztessenek! Csak ha valami nem várt akadályba ütköznek, akkor riasszák Mr. Handont! Ennyi. Remélem, minden világos… – körbenéz a termen, de senki sem kérdez semmit – A mi feladatunk most a műszaki alapproblémák tisztázása. A következőkre gondolok…

Rajzolni kezd a táblára, amit direkt e célra hoztak le a tizennegyedik szintről. Hosszasan magyaráz. A parancsnok az égvilágon semmit sem ért az egészből. De bólogat.

Egy-egy alkalmanként közbeszúrt, lényegtelen megjegyzéssel még hangsúlyozni is sikerül a jelenlétét. Mosolyog, hadd lássa mindenki: ő nem haragszik Warmra! A munka és az érzelmek nála két külön világ! A jó vezetőt épp ez a tartás teszi… mivé is?

Zavarja az egyre erősödő zsibongás. Így nem tud gondolkodni. A megbeszélés lassan a műszakiak értelmetlen zsargonjában folyó klubdélutánná alakul. Warm és Handon is elemében van. Egyre nehezebb bármiféle megjegyzést közbeszúrni.

Az orvos föláll.

– Azt hiszem, itt mi már fölöslegesek vagyunk!

– Ahogy mondod! – a reaktormérnök vigyorog.

– Akkor mulassatok jól! Jöjjön, parancsnok! Patthelyzet. Trupernek esze ágában sincs távozni.

Dickével azonban nem akar vitába szállni. Föláll, de nagyon kelletlenül. Úgy érzi, uralta a helyzetet.

– Rendben van. Akkor csak annyit még, hogy szerintetek mikor lesz ebből működő rendszer?

Értetlen arcok néznek rá. Látszik, hogy kizökkentette őket. Egész máshol járnak gondolatban.

– Hogy érti ezt, parancsnok?

– Hogyhogy hogy értem?! Hogy lehet ezt érteni?! Egyféleképpen: az előbb mintha azt mondták volna, hogy délutánra megépülhet a készülék, nem?

– Milyen készülék?

Ez már kínos kérdés. Erre konkrétan kell válaszolni. Nyilván félreértett valamit, de ezt mégsem vallhatja be! Lázasan keresi a visszavonulás útját.

– Hát amiről Stepple beszélt, az az…

– Elektromágneses vezérlésblokkoló?

– Az!

– Még ma elkészülhet! A 19-es raktárban lévő négy Bergomi-készülék közül bármelyik megteszi, pár órás vacakolás van csak velük.

– Na, erre voltam kíváncsi!

Kínos csönd a válasz.

– Mi a baj?

Harley Lawlinson halkan magyarázni kezd.

– A Bergomi csak hab a tortán. A könnyen mobilizálható, tartalék áramforrások megépítése, az egyes lift aknájának átalakítása, az állványrendszer fölépítése, a két Leoni-reaktor megbénítása…

– Az időpontra vagyok kíváncsi! Mikorra áll föl a rendszer?

Újabb csönd. A kísérleti labor vezetője a fejét ingatja.

– Fogalmunk sincs! Még nem tartunk ott. Lehet egy hét? Kettő?

– Annyi talán nincs… – Handon a tábla kusza ábráit bámulja – Szerintem tíz-tizenkét nap, ha Mr. Warm számításai helyesek!

A reaktormérnök felhorkan.

– Szerintem nagyon is helyesek! Különösen ez a differenciálegyenlet tetszik, itt középen… ez a leghelyesebb! Azér’ is tettem ide!

– A mi vicces barátunk! – Truper próbál nagyvonalú lenni. Visszafordul Lawlinsonhoz. – A vezérlőben akarnak dolgozni?

– Még nem döntöttük el. Abból a szempontból célszerű lenne, hogy minden beavatkozás innen a legegyszerűbb, csakhogy…

– Csakhogy?

– Ezzel a kis ötlettel valószínűleg megbénítanánk a hajó életét. Legalábbis erre a hétre! Gondolom, senkinek se lenne kellemes állandóan rajtunk mászni keresztül! Azt hiszem, a kis társalgó jobban megfelelne!

– A nyolcadikon? Ahogy gondolják! – a parancsnok távozó Cézárként int búcsút – Csak haladjon az a munka!

Warm nem egészen biztos benne, hogy Humphrey Bogart vagy Dart Vader lép ki ezekkel a szavakkal az ajtón, de meg merne esküdni rá, hogy Truper ugyanabban a filmben látta a jelenetet, amiben ő.

A megbeszélést órákig folytatják. Mikor vége, a világítás alig észrevehetően fölerősödik. Cunnings nem tud szabadulni a gondolattól, hogy ez a megkönnyebbülés sóhajtása. Pedig az lehetetlen. Mickey nem ember. Nem lehetnek érzései…

„Ronnie zseniális munkát végzett!” – gondolja a kibernetikus vigyorogva – „Ami itt elhangzott, nem kelthet gyanút! Bárki legyen is az ellenség, egyetlen dolgot gondolhat: az igazat hallotta! Egy tényleges tervet, egy valódi elgondolást a Hibernáló Csarnok blokkolásának felfüggesztésére! „

Azon veszi észre magát, hogy képtelen abbahagyni a vigyorgást. Dühösen húzza össze a száját, nem akar Warmra hasonlítani. Még egészen kicsit sem.

13.

A csillagász beleáll a dobásba, és fölemelkedik. Szépen összerendezettek a mozdulatai. A könyöke függőleges, a csuklója lazán bólint a labda után. Öröm nézni.

Olyan mellét dob, hogy még a palánkot is alig súrolja a labda. Warm dühösen legyint.

– Minek szórod el, ha nem érzed?!

Handonék három ponttal vezetnek. A karbantartók főnöke hosszan indítja Dickét, az orvos elkapja a labdát, csinál egy cselt, majd bal kézzel engedi el. A lepattanót Paul Nernski szedi le. Zsákol. Ő az egyedüli, aki ezt meg tudja csinálni.

– Harmincnégy huszonkilenc! Akarjátok, hogy folytassuk?

– Tartsunk egy kis szünetet! – mondja Bertucci. Erősen liheg. – Ettől az öt ponttól kár olyan magabiztosnak lenni! Örültök, ha a végén húsz alatt lesz a különbség!

A terem végébe sétálnak, és Warm elkéri Handon ásványvizes üvegét.

– Igazából egy sört innék, de ezen a hajón nincs tisztességes ital!

– Már hogyne volna! – a csillagász mélyen beletúr a sporttáskájába – Egyszerűen imádom ezt a szart!

Átlátszó üveget vesz elő. Sűrű, zöldes folyadék lötyög benne. Lecsavarja a kupakját, és egy hajtásra kiissza.

– Jézus Máriám! Még nézni is rossz!

– Nem kérsz?

Egy újabb flakont húz elő. A reaktormérnök rémülten hátrál.

– Meg ne próbáld ideadni! Azt hiszem, szörnyet halnék, ha meg kéne kóstolnom!

– Feltehetőleg én is. – helyesel csöndesen Lawlinson. Csuromvizes a pólója. – Van még az ásványvízből?

Mindegyiküknek jól esik leülni. Sokáig csak lihegnek, aztán Torre elkezd viccet mesélni. Türelmesen hallgatják. Ez szinte már kötelező napirendi pont, ezalatt szokták kifújni magukat. Meg kicsit abban is segít, hogy ne nyúljon túl hosszúra a szünet.

– Tudod, mi az a náspáng? – kérdezi Bertucci Warm-tól. Egészen közel hajol hozzá, nem akarja udvariatlanul félbeszakítani Torrét.

– Mi micsoda?!

– A náspáng. Tegnap eszembe jutott egy mondás, szerepelt benne ez a szó. Esküszöm, sose hallottam, a mondást mégis értem!

– Mi van?! – a reaktormérnök nehezen veszi fel a fonalat.

– Tele van a fejem értelmetlen dolgokkal! Olyasmikkel, amiket értek is, meg nem is. Neked… nincs ilyesmi?

Warm elgondolkodik.

– De, a csipcsipcsókáról húsz évig azt hittem, egy szó! Meg a vakvarjúcskáról is.

– Menj a fenébe!

– Komolyan mondom! Olyasfajta értelmetlenségnek tűnt, mint a zsupsz vagy a helyrerutyutyu! Már felnőtt voltam, mire rájöttem, hogy itt egy vak varjúról van szó, akit egy rohadt csóka csipked!

– Nagyon humoros, de én nem vicceltem! Komolyan zavar, hogy olyasmik vannak a fejemben, amikről nem tudom, hogy kerültek oda!

– Hú, ha én mindennek utánajárnék, ami leltárba került odafent!

A többiek éppen nevetnek. Kötelességszerűen, úgyhogy Torre már bele is fog a következő történetbe. Érezni, hogy a szünet a vége felé közeledik.

– Jó, tehát hülyének nézel. Felejtsd el, amit mondtam!

– Isten ments, félreértesz! Szar ügy, hogy beléd állt a náspáng, és azt sem tudod, mikor! Lehet, hogy nekem is van ilyesmim, csak még nem vettem észre! Majd keresni fogom.

– Oké, menjünk játszani!

– Várj! Ha már fölvetetted a témát, hadd mutassak én is valamit! Gyere! – föláll, és elindul az öltöző felé – Bocs, gyerekek, mindjárt jövünk!

Bertucci csak ímmel-ámmal tápászkodik fel. Amunsen Torre lesújtó pillantással jutalmazza őket, épp a legérdekesebb részhez ért a történetben.

– Az én keresztem egészen más természetű… – mondja Warm, már odabent, az öltözőben. – Nézd meg ezt a fotót!

Ketten vannak. A zuhanyozóban csöpögő csap idegesítő alaphangot ad a beszélgetésnek.

– Mi van vele? Te vagy rajta a családoddal… gondolom!

– Én is azt hiszem.

– Hogyhogy hiszed?

– Van vele egy kis probléma. Ez itt Sophie, a feleségem. Ez Angela, ez meg Nathan!

– És ő?

– Hát ez az! Fogalmam sincs, kicsoda!

– Fogalmad sincs? Úgy csimpaszkodik a nyakadba, hogy azt hittem, a fiad!

– Nekem is úgy tűnik. Sőt: úgy is érzem! Pont olyan gombóc ugrik a torkomba, mint a többiek láttán! Ne nevess ki, de biztosan tudom, hogy szeretem! Ugyanúgy, mint a másik kettőt!

– Akkor meg mi a baj?

– Hogy fogalmam sincs, kicsoda! Nekem csak egy fiam van!

– Aha. – Bertucci elgondolkodva forgatja a gyűrött fotót – Akkor ez az unokaöcséd! Közös fotózás volt…

– Nem volt! Emlékeznék rá. És unokaöcsém sincs. Ezt a fiút soha életemben nem láttam! De ami a legborzasztóbb, érezni nem ezt érzem! Olyan nehéz megfogalmaznom…

A csillagász Warm szemébe néz, és elvigyorodik.

– Tudod, mit? Bíbelődök inkább a náspánggal! Az jobb.

– Nem jöttök? – dugja be a fejét Handon – Nem szeretnénk egy újabb viccet végighallgatni!

– Dehogynem! – feleli Bertucci még mindig vigyorogva. De már kint is van.

Warm kicsit megbántva csúsztatja vissza a tárcájába a képet. Úgy érzi, fölöslegesen adta ki magát.

14.

A vezérlőben ég a villany. Cunnings sehogy sem érti. Mikor kiment, leoltotta. A hajó saját ideje szerint éjszaka van, fél kettő múlt néhány perccel. Ilyenkor már senki sem szokott fönt lenni.

Óvatosan közelít a bejárati ajtóhoz. Nincs bezárva, azért szűrődik ki rajta a fény. Nagyon halkan lépked. Mikor odaér, szinte mozdulatlanná válik. A fejét lassan tolja be az ajtórésbe, jóformán nem is látni, hogy mozog.

Rudy Soccer az. Teljesen elmerül a számítógép bűvölésében. A kibernetikus nagyon kíváncsi rá, vajon mit csinál? Nem tudja meg.

A parancsnok helyettese a szeme sarkából észreveszi. No, nem úgy, mintha egyszerűen bejött volna. Csak annyit észlel, hogy valami új dolog jelent meg az ajtórésben. Olyan, ami eddig nem volt ott. Ez éjjel fél kettőkor pont elég. Rémülten felüvölt. A folyosó visszhangzik a kétségbeesett kiáltástól.

– Csöndesebben, hé! Ennyire ijesztő vagyok?

– Az édesanyáddal szórakozz! Tudod, hogy beszartam?!

– Látom.

– Sandénak voltak ilyen hülye viccei!

– Csak nem farkasembert játszott veled a szervizfolyosón?

Soccer elcsodálkozik.

– Honnan tudod? Sosem meséltem senkinek!

– Én is ugyanott kaptam ki a mutatványt. – végre belép a terembe – Ha nem sértlek meg, mi a rákot keresel itt éjnek évadján?

– Valamit. Valami apró töredéket, ami eddig elkerülte a figyelmünket! Egyszerűen képtelen vagyok elhinni, hogy semmi nyoma nem maradt az utunknak!

– Gondolod, én már nem porszívóztam ki mindent?

– És semmit sem találtál? Egy rövid utalást se, hogy hol jártunk? Miért mentünk oda? Kivel találkoztunk?

– Egyetlen mondat van: minden a terveknek megfelelően történt. Vagy valami ilyesmi.

– És a nem hozzáférhető blokkok? Azok, ahol induláskor a titkosított információkat tárolták? Tudom, ne is mondd, hogy azok kóddal védettek, de legalább megvannak? Mert akkor csak erő és lendület kérdése, hogy előbb-utóbb hozzáférjünk!

Cunnings a fejét rázza.

– Mickey azt mondja, hogy az egészet parancs szerint megsemmisítette. Mindenesetre semmiféle titkos blokk nincsen. Már nincs.

– Dehát hogy semmisíthette meg?! Rá is érvényesek a feketedoboz-szabályok!

– Ahogy mondod. Nem tehetett volna ilyet, mégis megtette. De nem ez az egyetlen anomália a működésében!

Soccer a monitort nézi.

– Egyszerűen érthetetlen. – megrázza a fejét, majd Cunnings felé fordul – Valamit azonban találtam, csak nem tudom, mit kezdhetünk vele. Figyelj! – lekéri a raktárkészlet nyilvántartását – Ezt már láttad?

A kibernetikus közelebb lép.

– Nem. – feleli – Mi van vele?

– Nézd meg a kétezres tételt! Négyszáz kilogramm tritozin, Kiadva, dátum, aláírás: Viktor Lazarov.

Cunnings elfehéredik.

– Hogy találtál rá?!

– Véletlenül. Gondoltam, hátha az anyagkiadásból kiderül valami!

– Ezek szerint azt már tudjuk, hogy Lazarov volt a parancsnok érkezéskor!

– Igen, a dátum háromszáz évvel ezelőtti. Ez valóban az érkezés éve!

– És ha jól emlékszem, ő volt a legjobb minősítésű, tehát Mickey akkor még szabályszerűen járt el!

– Úgy érted, hogy a megfelelő személyt ébresztette föl?

– Nyilván így szólt az utasítása. – Úgy látszik, akkor még aszerint tett mindent.

– Nos, nemcsak ez van. Gondolom, tudod, hogy a tritozin a legnagyobb hatóerejű kémiai robbanóanyag?

– Ne kombinálj! Kompállás kiépítéséhez, bolygófelszíni munkákhoz is használják.

– És ha mégis máshoz kellett?

– Rossz az, aki rosszra gondol!

– Na jó, akkor mutatok mást! A selejtezési napló szerint Palm Trepoli kalkulátora elromlott, szintén ugyanebben az időszakban… nézd!

– Rudy, zseni vagy! Ezek szerint ő is ébren volt! Lassan összeáll a legénység!

– Sajnos nem, már csak egy idevágó utalást találtam. A kalkulátorok nyilvántartási oldalán azonban van két nagyon érdekes bejegyzés! Itt az egyik! – ujjával a monitorra bök – Szintén ugyanabban az évben Lazarov külső használatra kivitte a nagy kommunikátort! Soha nem került vissza. Látod?

Cunnings látja. Azt is tudja, mi a dolog jelentősége. Egészen elváltozik a hangja.

– Ezek szerint… háromszáz évvel ezelőtt… megtörtént!

Az egyik neoncső halk zizegéssel jelzi, hogy már a végét járja.

– Meg, bizony! De miért nem mondod ki, micsoda? – a szemébe néz – Most már nem kérdés, hogy sor kerülte a Találkozásra! A kommunikátort semmi másra nem lehet használni! És most nézd meg a pontos napot! A tritozinra éppen egy héttel később volt szükség! Még mindig azt mondod, hogy rossz, aki rosszra gondol?

Hosszú csönd a válasz.

– Nem tudhatod, mire kellett. – mondja végül a kibernetikus rekedten. Hitetlenkedve nézi a nyilvántartást. – Ebből még mindig nem derül ki semmi…

– Hát jó, akkor mutatom az utolsót! Tök véletlenségből került ugyanerre az oldalra, az abc-s sorrend miatt! Újabb egy héttel később… látod? Doktor Montello igényelt valamit.

– Ezek szerint ő a harmadik, akiről tudjuk, hogy ébren volt!

Soccer bólint.

– Látod, mit vett ki?

– BNR-kapszulákat. Kettőt. – tanácstalanul néz a parancsnok-helyettesre – Az mi a franc?

– Én sem tudtam. Itt van a hajónaplóban: különlegesen szigetelt, pneumatikus rétegzáró kapszula. Zéró nyomáson, abszolút nulla közelében is használható.

– Mire?

– Holttestek szállítására.

A neoncső megvadul. Hangos zizegése leginkább Ben Kenobi lézerkardjára emlékeztet. Cunnings döbbenten nézi a monitort. Rudy Soccer megfordul a székével, és a fejét oldalra billenti.

– Rakd össze a szilánkokat: először a kommunikátor, aztán a tritozin, végül a halottak… szerinted mi történt háromszáz évvel ezelőtt?

Nem azért teszi föl a kérdést, mintha válaszra várna. Tudja, hogy egyikük sem felelhet rá. Senki, aki nincs a Hibernáló Csarnokban.

15.

Bertucci csöndesen teszi be maga mögött az ajtót. Semmi sem jelzi a pattanásig feszült várakozást.

Cunnings és Warm is tökéletesen uralkodik magán. A reaktormérnök hangja nyugodt és tárgyilagos, amikor belekezd a sorsdöntő mondatba: – A 19-es rack túlmelegedése nem terhelési hiba! Legalább 20 %-kal magasabb üzemhőfokon dolgozik, mint a…

– Megvan! Megvan! Megvan! – Cunnings szabályosan üvölt.

– Csöndesebben, hé! – szól rá Warm ingerülten – Miből gondolod, hogy most már mindent szabad?!

A kibernetikussal madarat lehetne fogatni. Már ha volna ilyesmi a közelben.

– Bocsáss meg, igazad van! De mostantól semmi sem hallatszik ki innen!

– Illetve – Bertucci vigyorogva szól közbe – ami kihallatszik, az csak hallatsszon ki bátran!

Ezen mindannyian nevetnek. Nem mintha olyan állati vicces volna. Egyszerűen csak hosszú hetek feszültsége oldódott föl hirtelen. Először született győzelem az Ismeretlen Ellenféllel folytatott árnyékbokszban. Még ha kis győzelem is.

Cunnings rákapcsolja a hangszórót Mickey információs csatornájára. Warm hangját hallani. – ”Ezek szerint tartalék áramkörre van szükség?”

A reaktormérnök elhúzza a száját. Suttogva kérdezi.

– Tényleg ennyire ronda hangom van?

A kibernetikus bólogat.

– Baromi ronda. – a képet is ráadja az egyik monitorra. Most lesz csak igazi a derültség. Mindannyian a képernyőre mutogatnak. Úgy viselkednek, mint a gyerekek.

– Figyelitek a varázslót?! Piszkosul ért a diatonikus áramkörökhöz! Most! Azt nézzétek! Ahogy forgatja… egyszerűen Isteni!

Mindannyian tudják, hogy Cunnings iszonyodik a szerkezeti elemektől, de még a szerszámoktól is. Forrasztópákát sem fogott soha a kezében. A computer az egyetlen eszköz, amit elfogad.

Épp ez van az arcára írva. Szent borzalommal tapogatja a diódás lapkát. A hasukat fogják nevettükben.

Bertuccinak eszébe jut egy régi film. El is meséli. Ebben a rabok úgy jutnak egy kis szabadsághoz, hogy a cellájukban működő kamerára előzőleg fölvett képsorokat vetítenek. Így az őrök egy békés hétköznap eseményeit láthatják a monitoron, mialatt ők épp pénzt hamisítanak a városszéli nyomdában.

– Óriási! – lelkesedik Warm – Tényleg nagyon jó! Nekünk is lesz egy csomó dollárunk!

– Hülye barom! Nem azt mondtam, hogy mi pénzt fogunk hamisítani! Csak rájöttem, hogy a módszerünk ugyanaz!

– Aha, pont. – Cunnings egy kicsit neheztel – Épp csak előre felvett képek helyett egy piszkosul bonyolult program szimulálja a viselkedésünk, hanghordozásunk, szokásos gesztusaink alapján a folyamatos beszélgetést hangban és képben! Ez tényleg tisztára ugyanaz!

– Húú, a varázsló úr megsértődött, mert leszólták a zseniális programját!

Halkan kopognak az ajtón. Megdermednek, de az első ijedtség elmúltával mindenki tudja a dolgát.

A monitorra néznek, és várják, hogy a computer lassan fedésbe hozza tényleges helyzetükkel a szimulált képet. Csak néhány másodpercig tart az egész. Mikor kész, a hangszóróból Cunnings hangja hallatszik: – Ki az?

Ez a végszó. Ettől kezdve Mickey is a valóságos képet látja. Újból nem mondhatnak semmi gyanúsat.

– Handon vagyok, Mr. Warm hivatott!

– Jöjjön be! – mondja a reaktormérnök.

– Mennék én, de zárva az ajtó!

– Bocsásson meg, máris nyitom!

A karbantartók főnöke a kezét tisztogatva lép a szobába. Csöndesen beteszi maga mögött, az ajtót, és megáll az ablaknál.

– Valami baj van, Mr. Warm?

– Nem, semmi, csak tudni szerettük volna, hogy haladnak odalenn!

A kis piros lámpa ebben a pillanatban gyullad ki. A monitoron jól látható, ahogy a kép ismét eltér a valóságtól. Handon döbbenten hallgatja saját magát, amint a munka állását ecseteli.

– Mi ez?! – kérdezi megütközve.

– Ez maga. Mintha velünk beszélgetne. Ez ugyanis egy süketszoba. Ha akarjuk, Mickey semmit sem lát és hall abból, ami itt történik! Helyette egy computer látja el hamis képpel meg hanggal. Mint most is.

A negyvenhez közel járó, tüskére nyírt hajú férfi tátott szájjal bámulja a képernyőt. Bénultan hallgatja a saját okfejtését.

– Hihetetlen! – mondja lassan forgó nyelvvel. Cunnings felé fordul. – Honnan tudja a gép, hogy elkészültünk az állványzattal?! Pont ezt akartam mondani!

– Minden információt megkap, amit Mickey! Az összes kamera és mikrofon bejövő jelét föl tudja dolgozni, Abból indul ki, ami ténylegesen történik!

– Őrület! Maga egy zseni, Mr. Cunnings!

– Köszönöm. Az az igazság, hogy valóban büszke vagyok a programra! Ha szabad ilyen brutális kifejezést használnom, ez életem főműve!

– Hoppá! – Warm nagyon komoly arcot vág – Szeretnéd, ha ezentúl főművezetőnek hívnánk?

Cunnings egy nemzetközileg ismert mozdulattal válaszol. A középső ujját használja hozzá.

– Nocsak, a mindig jól nevelt Ned! Azt azért, ugye, elmagyarázod, mihez kezdenél a hülye programoddal egymagad? Hogy csak az én álcázó műszaki elgondolásomat említsem, amit megetettünk Mickey-vel – hatalmas lendülettel veti magát az egyik fotelba, a szerencsétlen bútordarabnak éveket rövidül az élettartama egyetlen másodperc alatt. – Máskülönben aligha engedte volna, hogy megépítsük a kütyüidet! De egyébként szívesen segítettünk…

– Netán köszönjem is meg?

– Á, fenét! Nem kell azért kivetkőzni magadból…

– Abba fogjátok hagyni? – Bertucci kedvesen néz egyikükről a másikukra. Mindketten hihetetlenül fenyegetőnek látják ezt a kedvességet. Vajon miért?

– Egy pillanat! – szólal meg Handon váratlanul. Kezével az állát simogatja. – Mit értett Mr. Warm álcázó megoldáson?!

– Azt, hogy Mickey minden bizonnyal megakadályozta volna ennek a helynek a létrehozását, ha tudja, mire készülünk! Ugyanúgy, ahogy az ébresztést is megakadályozta. Mindig aszerint lép, ahogy mi cselekszünk! Muszáj volt valamit kitalálni, amivel elaltathattuk az éberségét!

– És ez a valami… a mi munkánk?

– Igen. Magukat használtuk álcázásul! Látszólag azokat a tartalék-alkatrészeket hordtuk ebbe a szobába, amire az embereinek éppen nem volt szüksége! – a kibernetikus elvigyorodik – Arról pedig ki tehet, hogy ezek az alkatrészek, puszta véletlenségből összeillenek? Mickey-nek fogalma sincs róla, hogy kizártuk innen!

– Hallotta? Puszta véletlenségből! A Varázsló úr nagyvonalúan átsiklik afölött, mi melóba került nekem ez a véletlen! Úgy szervezni az egész munkát, úgy kitalálni az önök feladatát, hogy semmi se legyen föltűnő! Hogy látszólag maguknak legyen szükségük mindenre, amit mi használunk föl!

Handont váratlanul elönti a méreg.

– Ezek szerint én csak azért kellettem, hogy a csalinak szánt terveket kivitelezzem?! – a reaktormérnök felé fordul – Jól átvert, Mr. Warm! Azt hittem, fontos, amit csinálok!

– Fontos is volt!

– Persze, mint mézeskalácsra a tükör! – soha, de soha nem látott mézeskalácsot. Még csak hallani sem hallott róla. – Mi a fenének kellett olyan akkurátusan kidolgoznom az egészet?!

– Mert maga egy alapos ember, Stepple! Jobbat nem is találhattam volna a feladatra!

– Tudnék felelni erre…

– És miért nem teszi?

– Mert magával ellentétben, nekem volt gyerekszobám! – remeg a szája széle az indulattól – Mit hajtottam az embereket! Egy hete nem adtam ki a pihenőjüket, holott elég lett volna valami alibi munkával elszöszmötölniük délelőttönként! Tudja, Moseley milyen csigarendszert épített a liftaknába?! – egyre emeltebb hangon beszél – Sleephorn eltörte a kezét, mikor megpróbálta kiegyensúlyozni az állványzat egyik pillérét, Hudson meg a dédapjától örökölt, mechanikus órát szedte darabokra, mert szükségünk volt négy apró fogaskerékre! Most mit mondjak nekik?! Hogy bocs fiúk, csak dili volt az egész?! Hogy elég lett volna úgy tenni, mintha csinálnátok valamit?!

– Nem, Mr. Handon! Nem lett volna elég! Egyrészt Mickey nem hülye! Olyasmit kellett tálalni neki, ami tényleg megépíthető! Másrészt meg is akarjuk építeni! A trükk éppen az a dologban, hogy szükségünk van az erőszakos behatolás előkészítésére! Lehet, hogy a lézervágókat nem kell majd használni, de minden mást igen! Maguk fogják föltenni az i-re a pontot… – bizalomgerjesztőnek szánt mosolyt erőltet az arcára – Bízzon bennem, Mr. Handon, én is bízom magában!

– Hát ez igazán rendes öntől, de jobb szeretném, ha valaki mást tisztelne meg a bizalmával! – dühösen fújtat párat – Legalább avatott volna be jobban! Olyan hülye érzés most megtudni, hogy Patyomkin-falut építünk igazi helyett!

– Mondom, hogy nem így van! Teljesen félreérti az egészet! A nehézség éppen abból fakad, hogy nemcsak fedezniük kell a mi munkánkat, hanem valóban föl is kell készülniük a behatolásra! Mickey csak akkor nyitja ki a bejáratot, ha fenyegetve érzi magát! Mindkettőnk által! Pontosan tudni fogja, maguk mire képesek! – levegőt kell vennie. Az utóbbi hat mondatot egy szuszra darálta el. – Nem hiába dolgoznak az emberei. Egyetlen szög beverése sem volt fölösleges, erre vagyok a leginkább büszke! Hogy magukat éppúgy szolgálja a terv, mint minket!

– Mellébeszél!

– Egy frászt! Csak arról van szó, hogy a tartalék áramforrásról működő lézervágókkal szemben Mickey tudna védekezni! Hazudtam, amikor azt állítottam, hogy a behatoláshoz megvannak az eszközeink! Ez csak részben igaz. Szerettem volna, ha az a tetves computer biztonságban érzi magát, mert tisztában voltam vele, hogy játszva leszerel bennünket, ha nyílt sisakkal támadunk! Érti már?

– Nem. – feleli Handon.

Warm nagyot sóhajt.

– Belátom, hogy nem könnyű fölfogni a dolgot! Én sem értettem meg azonnal. A varázsló úr agytekervényei olyan össze-vissza vannak huzalozva, hogy szinte képtelenség követni a gondolatmenetét! – elmosolyodik – Figyeljen ide! A lényeg az, hogy Mr. Cunnings meg akarja tornáztatni kicsit Mickey áramköreit, mielőtt maguk elkezdik a trancsírozást! Szerinte olyan fokon zavarba tudja hozni, hogy a végén örülni fog, ha nem kell tennie önök ellen semmit! De a két módszer csak együtt működik! Szükség van a nyers erőre, hiszen végül maguk fognak behatolni!

Látszik, hogy Handon minden igyekezete ellenére kezd megnyugodni. Warm szokatlanul türelmes vele.

– Lássa be, Stepple, nem volt könnyű ez a toilette-konspiráció! Nem mondhattam el mindent, Ralph még így is majdnem lebuktatott bennünket! – a kibernetikusra mutat, aki elgondolkodva dörzsölgeti könyökhajlatában a vérvétel nyomát – Most van először alkalmunk nyíltan beszélni egymással.

– Akkor is úgy érzem, hogy átvert! Semmi szükség nincs itt rám! – még egyszer, utoljára megpróbálkozik a fölháborodással – Nyugodtan levezényelhette volna az egész műbalhét nélkülem!

– Még egyszer mondom: szó sincs műbalhéról! – a reaktormérnök is fölemeli a hangját – Nem átvertem, csak nem tájékoztattam mindenről! Egyszerűen nem volt rá módom! Azért hívattam most föl, hogy pótoljuk ezt a hiányt, világos?! – az iménti türelmes hangvételnek már nyoma sincs. Szétpukkadt, mint a buborék. Handon aggódva néz körül.

– És Mickey… tényleg nem hall ebből semmit?

– Ne aggódjon, tökéletes a szigetelés! Azt hiszi, a Csarnok-zár utasításkódjának blokkolásán törjük a fejünket! – feleli csöndesen Cunnings. Látja, hogy Handon mérge már valójában elszállt, csak a büszkesége nem engedi visszavonulni. – Ennek a tervét ismertettük vele, és látszólag eszerint is cselekszünk! Épp erről folytatunk lázas megbeszélést, látja?

A képernyőre mutat. Warm magyaráz vigyorogva valami érthetetlen kapcsolási rajzot Bertuccinak, a jelenet több, mint valósághű.

– És ezt miért engedi?

– Mit?

– Hogy az utasításkóddal szórakozzunk!

– Nem fogja engedni. Ha jutnánk valamire, közbelépne! A Hibernáló Csarnokot is csak az utolsó pillanatban zárta le. Mikor elhatároztuk az ébresztést. Úgy látszik, ez a módszere. Kivár.

– Egyébként abban sincs igaza, Stepple, hogy én is levezényelhettem volna a dolgot maga helyett! Nekem muszáj volt a Varázsló úr keze alá dolgoznom! – Warm keresztbe teszi a lábait egymáson, úgy látszik, ismét jól érzi magát. – Mint említettem, az egyik tervet a másikhoz kellett igazítanom! Az alkatrészigényeknek többé-kevésbé fedniük kellett egymást! El tudja képzelni, milyen skizofrén probléma ez? Elvoltam vele, mint a befőtt!

Mi az a befőtt? Fogalma sincs.

– Vagyis úgy kellett a mi feladatunkat megterveznie, hogy amit fölhozatok a raktárból, egyszerre feleljen meg Mr. Cunnings hipertitkos terveinek és a miénknek is?

– Igen. Hogy ne lehessen fönnakadni a hozzávalókon! Jól látja a dolgot. Mégse lett volna szerencsés, ha lepkeháló-készítéshez villanykörtéket hordunk föl vagy másfél colos szorítóbilincseket! Meg kellett előznünk a fölösleges kérdéseket!

– Kinek a kérdéseit? Mickey-ét?

– Részben igen, bár ő aligha kérdezne bármit is! Neki elég gyanút fognia, és a tervünknek vége! De a problémánkat nehezíti, hogy közülünk is lehet sáros valaki! Olyan slamasztikában ülünk, amiről semmit sem tudunk!

Handon a reaktormérnök szemébe néz.

– Közöttünk? – végre elmosolyodik – És ha én vagyok az?

– Jézusom, még egy farkasember!

– Nem, komolyan kérdezem! Honnan tudhatják, hogy nem pont velem csókoltak bele a közepébe?

– Nem tudhatjuk. Próbálkoznunk kellett. Ha tévedtünk, akkor passz! Lehúzhatjuk a rolót. – megvonja a vállát – Ennyi kockázatot vállalnunk kellett.

– Nem vállaltunk semmiféle kockázatot! – szólal meg hirtelen Bertucci. Meglepetten fordulnak felé.

– Hogy érted ezt?!

– Úgy, ahogy mondom. Stepple nem lehet kakukktojás.

Várják a folytatást. Minden szem Bertuccira szegeződik. A csillagász elgondolkodva néz végig az arcokon.

– Tegnap óta tudom a választ. Tudom, ki nem közülünk való.

Ez hat. Egyikük sem tud megszólalni. Dermedten hallgatják a szobában duruzsoló készülékek morgását.

– Hú, de izgi! – mondja végül Warm – És elárulod nekünk?

– El. – bólint mosolyogva a csillagász – Ha majd eljön az ideje. Addig hadd érezze magát biztonságban! – megdörzsöli az állát – Jobb, ha egyelőre csak én tudom, ki az. Valamelyikőtök biztos elárulná magát!

Ebben a pillanatban teljes sötétség borul a szobára. Minden világítás kialszik. Még az ellenőrző fények sem égnek.

16.

– Mit gondol?

– El kell tűnnöm innen! Azonnal!

– Jajjajajj! Nem eszik olyan forrón a kását!

– Az lehet, de nekem végem van! Tudják!

– Ugyan, honnét tudhatnák?

– Fogalmam sincs, de mindenre rájönnek! Eddig egyetlen csoport sem jutott ilyen messzire!

– Az értékelést nyugodtan bízza ránk! Bőven elég, ha a dolgát végzi!

– Dehát minden dolgom hiábavaló, ha közben kicsinálnak! Semmi kedvem ezen a hajón megdögleni!

– Nem fog megdögleni, nyugodjon meg szépen! Ott van közöttük, mindent lát és hall, tudni fogja, ha veszélyben van!

– Hát ez az! Látom és hallom, hogy egyre közelebb vannak az igazsághoz! Egyetlen lépés választja el őket… vagy talán annyi sem!

– Ugyan-ugyan, ez amolyan költői túlzás! Maradjon csak a helyén, és figyeljen! Majd ha eljön az ideje, ki fogjuk hozni! Bízzon bennünk!

– És ha nem élem meg?!

– Akkor majd szép temetést rendezünk magának. Én fogom búcsúztatni.

– Imádom, amikor ilyen együtt érző!

– Sajnálom, de akkor is meg kell várnia, amíg hihető alkalmat tudunk teremteni a távozásához! Tartson ki!

– Könnyű azt mondani! Mennyi idő még?

– Már nem sok. Csak türelem! Néhány napon belül lesz megfelelő alkalom.

– Istenem!

– Ne emlegesse az Istent! Annak semmi köze a dologhoz.

– Mindenhez van köze…

– Hozzájuk nincs!

– Ezek is az ő teremtményei!

– Hallott már arról, hogy a Teremtő szívén viselné a mákdarálók sorsát?

– Maga érzéketlen barom! Holnap jelentkezem!

A monitor egyetlen villanással kialszik. Már rég nem használnak sehol katódcsöves képernyőket, így még a melegedésből sem lehetne kimutatni, hogy valamelyik működött-e az imént? Már ha valaki akarná…

17.

Cunnings agya vág a leggyorsabban.

„Két eset lehet,… – gondolja – vagy lebuktunk és ez valamiféle ellenakció (ebben az esetben mindegy, mit mondunk ki hangosan, mert valami hiba folytán Mickey úgyis mindent tud), vagy egész más okból lett áramszünet, akkor viszont vigyázni kell a szánkra, hiszen az egész rendszer leállt! Mostantól ő is azt látja és hallja, amit mi!”

Az is átvillan az agyán, hogy a hirtelen jött sötétség miatt Mickey nem észlelhette az imitált kép és a valóság közötti ugrást! Hangban ugyanez a helyzet. Meglepetésükben elhallgattak. Ez szerencse. Nem folytatódott a beszélgetés egészen másutt!

„Csak el ne szólja magát valaki! „ – a kibernetikus érzi, hogy lépnie kelj. De mit mondjon? Warm siet a segítségére.

– Minden leállt? – a nyomatékos kérdés mentőöv Cunnings számára.

– Minden! Talán csak az információs rendszer működik…

– Vagyis az egész hajó megbénult, csak Mickey hall mindent?

Megkönnyebbül. Ebből mindenkinek értenie kell! Föl sem merül benne, hogy szótlan bólintását nem látja senki.

– A levegőcserélő működik! – mondja Handon. A halk duruzsolás irányába mutat. Neki sem jut eszébe, hogy hiába.

– Ez azt jelenti, hogy a létfenntartó egységek üzemelnek?

– Elvileg igen, Mr. Bertucci! Csak azt nem értem, miért nem ég egyetlen ellenőrzőfény sem?! Azonos áramkörön vannak!

Cunnings pontosan tudja, mit jelent ez. Csak Mickey képes szétválasztani a biztonsági rendszer áramköreit! Valamit csinál, amihez szüksége van erre a módosításra… de mit?!

– Menjünk, nézzünk körül odakint! – nem akarja, hogy a beszélgetés ebbe a mederbe terelődjön. Korainak tartja a leleplezést. Még nem jutottak semmire. – Hátha megtudunk valamit!

Semmit sem tudnak meg. A folyosó sötét, a felvonók nem üzemelnek. Warm addig tapogatózik, amíg megtalálja a telefont. Ennek a vonalnak minden körülmények között élnie kell.

Nem él, persze. Teljesen süket.

– Mi a fene lehet?! – a reaktormérnök kérdése kivételesen őszinte. Válaszra azonban nem marad idő.

A világítás hirtelen visszatér, relék kezdenek kattogni, monitorok kapcsolódnak be, a felvonóajtók automatikája kiigazítja a nyomást. Lassan visszaáll a rend.

Warm vigyorogva néz körül.

– Imádom ezt az elvarázsolt kastélyt! Sose tudom, mi fog történni!

Handon is túlteszi magát az első meglepetésen. A liftaknában dolgozó embereit hívja.

– Lynnard?

– Én vagyok, főnök! Nagyon beszartunk! Olyan hirtelen lett sötét… én épp a hátsó falon lógtam! A csörlő elengedett, és mint a rakéta, zuhanni kezdtem! – nagy sóhajtás hallatszik, ahogy újra átéli a helyzetet – Szerencsére egyetlen pillanat volt az egész!

– Egyetlen pillanat?!

– Igen, én se értem! Semmi más, de a csörlő motorja visszakapcsolt arra az időre, amíg a biztonsági karmok a helyükre ugrottak! Az első kikapcsoláskor épp két vájat között álltak meg! Néha előfordul ilyesmi. De hogy mi helyezte arra a pár másodpercre újból áram alá…

– Lehet, hogy bekapcsolt a tartalék áramforrás?

– Az ugyan nem! Épp ez okozta a bajt! Úgy elszállt, hogy vitte magával az egész hálózatot! Egy szikrányi élet sincs benne!

– Leégett? – Cunnings biztos akar lenni a dolgában.

– Le. – a technikus hangjában ott a laikusnak szóló lenézés. – Gyári hibás lehetett. Ez volt az első terhelési próbája.

– Tesztelhető állapotban van?

– Ugye, viccel, Mr. Cunnings? Alig maradt belőle valami.

– Értem.. Ha gondolják, tartsanak egy kis szünetet! Harapjanak valamit, pár órányi alvás is belefér!

Zavart krákogás a válasz.

– A főnök még ott van?

– Mondjad! – feleli Handon.

– Az a helyzet, hogy inkább nekilátnánk a másik áramforrás leeresztésének! Senki sem tudna nyugodtan ülni!

– Ne viccelj, Lynnard! Az első üzembe állítása is beletelt vagy három napba, az a néhány óra már igazán nem számít! Úgysem bírnátok egy huzamban!

– Volna egy ötletem, amivel maximum 4-5 óra alatt elvégezhetnénk a cserét! Az elsőnél rosszul fogtunk hozzá a dologhoz, kár körbecipelni ezt a dögöt a fél hajón! Egyenest a liftaknán keresztül fogjuk leereszteni!

Handon Cunningsra néz. A kibernetikus bólint.

– Oké, Lynnard! Gyere föl, megbeszéljük!

– Muszáj? Nyakig mocskos vagyok és izzadt. Nem szívesen mutogatom magam ilyen állapotban!

– Majd nem ülsz bele a plüssfotelbe.

Nem sokkal később már öten beszélgetnek a társalgóban, illetve beszélni leginkább Cunnings beszél. A többiek hallgatnak. Vagy ezért, vagy azért.

– Elkezdem még egyszer, hogy mindenki megértse, rendben?

– Milyen kedves tőled! – Warm mosolyog – Tudod, én is annyira utálom a saját értetlen pofámat!

– Ez részemről nem egyszerű utálat! De folytatnám, ha megengeded…

– Nem újrakezdeni akartad? Tudtommal az a cél, hogy őket is beavassuk! – Handonra és Hudsonre mutat.

A csillagász föláll.

– Kedves Ronnie! Vagy befogod néhány percre a szád, vagy én fogom visszagyűrni a nyelvedet a torkodba, de az is lehet, hogy egyszerűen letépem! Világos?

– Hohó, néma leszek, mint a sír! – összeszorítja a száját, szinte sziszegve préseli ki a további szavakat – Olyan kíváncsi vagyok, milyen lehetett a gyerekszobád?

Futva menekül a társalgó legtávolabbi sarkába. Cunnings újból belekezd a történetbe,

– Szóval, mint már említettem, az egész dolog Juliótól indult ki! Egy nap levelet kaptam tőle a budin, amiben leírta nekem, hogy szöget ütött a fejébe Ralph egyik megjegyzése! Ralph Hanék lenti felvételeit vetette össze a saját kazettájával. Egy frankfurti épület hibáján eltöprengve arra a következtetésre jutott, hogy minden problémánk forrása egy alapvető tévedés: a bolygó, amely körül körözünk, nem a Föld! – ennek a mondatnak még most, ennyi idő után is van hatása. A Mickey-nek sugárzott képeken, persze, nyoma sincs tanácstalanságnak. – Én tudom, hogy első látszatra képtelenségnek tűnik az ötlet. Hiszen miért is lennénk máshol? Miért hozott volna minket máshová Mickey? Miért hasonlít akkor minden ennyire az otthonunkra? Miért ugyanolyanok a városok, a bolygó, az egész Naprendszer? Miért ugyanazokat a csillagokat látjuk a fejünk fölött? Ezeknek a kérdéseknek a többségére nincs válasz. Hiába kutatta át a bolygót Han és Sande! Hiába néztük végig ezerszer a lenti felvételeket. Semmi eredményre sem jutottunk! Juliónak ezért az az ötlete támadt, hogy megpróbál valamit odafönt! Csillagászati mérésekbe kezdett. Kínos pontossággal igyekezett meghatározni a pozíciónkat.

– Izgalmas lehetett!

– Képzeld, nem volt az! – Bertucci fenyegető hangon válaszol az egyik fotel takarásába húzódott Warmnak – Mégis találtam valamit, amiért érdemes volt végigcsinálni!

– Na és micsodát?

– Én még ma agyonütlek, te reaktorkukac!

– Félreértesz, Galilei! Komolyan kérdeztem! Mi a fenét találhattál? Azt nyilván nem, hogy az égbolt egészen másképp fest, mint kéne, mert azért már rég sikítanod kellett volna! De akkor mit?

A kibernetikus széttárja a karját.

– Ez az, ami valójában ma sem világos egészen! Julio azt vette észre, hogy a saját méréseinek pontatlansága nem stimmel! Nem olyan szórást mutatnak, amilyet illene…

Hosszú csönd a válasz.

– Aha. – bólogat Warm.

Kérdőn néz a többiekre. Ők legszívesebben megráznák a fejüket, ami viszont azt jelentené, hogy ők sem értik. Vagyis hogy egyetértenek vele. Ez pedig mint a pestisbélyeg! Inkább szótlanul merednek maguk elé.

– Nem csoda, hogy ilyen nagy a csönd! Én sem értettem először. Az a lényeg, hogy mindenféle csillagászati megfigyelésnek van egy természetes pontatlansága! Végtelen pontos mérés nincs. Minden eszköznek megvannak a korlátai, ezeket a korlátokat a kísérletezőnek ismernie kell! Julio is tisztában volt vele, milyen pontosságra törekedhet egyáltalán. De hogy ne a könyvekből bebiflázott számokra hagyatkozzon, tesztelésnek vetette alá kis obszervatóriumunkat. És akkor jött a meglepetés! A berendezés saját hibája, a mérések pontatlanságának szórása egészen más függvényt követ, mint amit a hajó gépkönyve előír! Hogy értsétek: nem kifejezetten rosszabbat, sőt! Helyenként éppenhogy jobbat. Csak éppen nem felel meg a gyárilag előírtnak!

– Ez olyan fontos?

– Nem. Éppen ebben van Julio érdeme! Olyasmit vett észre, ami másnak föl sem tűnt volna!

– Az eltérés nem túl nagy – mondja gyorsan Bertucci. Próbálja elterelni magáról a szót – de igen jellegzetes. Rögzített vagy lassú mozgatással végzett mérések esetén nem is nagyon észlelhető…

– Másra meg mikor van szükség?

– Ritkán.

– Na ugye! Kinek jutott volna eszébe ilyen szélsőséges körülmények között vizsgálni a műszereket?

– Mindenáron belém akarod beszélni, hogy előre tudtam az eredményt! Pedig ez nem igaz. Sejtelmem sem volt róla, hogy a gyors mozgatás közben mért adatok hibája egészen megváltozik! A gépkönyv sehol sem tesz említést a jelleggörbe beszakadásáról!

– A jelleggörbe beszakadásáról?! – Warm a fejét csóválja – Az nagyon veszélyes tud lenni!

Lynnard Hudson nehezen állja útját a nevetésnek. Sokkal közelebb áll hozzá a reaktormérnök stílusa, mint akár Bertuccié, akár Cunningsé. Úgy érezi, Warm legalább két lábbal áll a földön.

– Mondhatsz, amit akarsz! – a csillagász dühösen legyint – Az akkor sem rendes dolog, hogy egy távcső álló helyzetben más leképezést ad, mint mozgás közben! Itt valami büdös!

– Akkor ezt mondd, ezt föl tudom fogni!

– Csakhogy ez nem a teljes igazság! Ebbe az is beleférne, hogy a készülék hibás! Valami elmozdult benne, és ettől mozgatás közben megbolondul!

– Pontosan erre gondoltam!

– De nem ez történik, hanem épp az ellenkezője: a hibagyakoriság álló helyzetben a legnagyobb!

Warm egy pillanatig értetlenül néz a csillagászra,

– Ez mit jelent?

– Amit mondtam! Álló helyzetben legnagyobbak a hibák!

– Olyan jó benneteket hallgatni! – Cunnings mosolyog – Megnyugvással tölt el, hogy Ronnie előbb-utóbb mindenkit kihoz a sodrából! Még sosem láttam Juliót ilyen ingerültnek!

– Mindjárt nem leszek ideges, csak letöröm a derekát…

– Ehhez előbb el kéne kapnod! De ekkora testtel nehéz mozgékonynak tűnni!

Lynnard Hudson csöndesen szólal meg.

– Ha jól értem a dolgot, a távcső gyors mozgatása közben végzett mérések pontosabbak, mint álltóhelyben?

A csillagász bólint.

– Pontosabbak. Az egyes értékekben nem sokkal, de a grafikon alakja egészen más, mint a szokásos!

– Aha. És miután annyira lovagolnak ezen a grafikon-dolgon, nyilván arra is rájöttek, mire hasonlít leginkább?

Ezzel a kérdéssel Bertuccit ugyanúgy meglepi, mint a kibernetikust.

– Bravó, Mr. Hudson! Belelőtt a céltábla közepébe!

– Nem hinném, Mr. Cunnings! Én csak a maguk arcjátékát figyelem. Azt próbálom kitalálni, hová akarnak kilyukadni!

– Hát ez most sikerült! A jelleggörbe alakja központi kérdés!

– Remek, most már minden világos! – Ronnie Warm végre előjön a fedezékből – Juliónak szöget ütött a fejébe ez a görbe dolog, és mivel te olyan kurva nagy szakértője vagy a távcső-karakterisztikának, azonnal levelezni kezdett veled a budin! Mi sem kézenfekvőbb ennél!

A kibernetikus ismét elmosolyodik.

– Elviselhetetlen modora ellenére a reaktormérnök úr egy igazán nagy állat! Ugye, nem sértelek meg egy ilyen természetközeli hasonlattal?

– Csak nyugodtan, mindenki azzal főz, amije van!

– Julio nemcsak észrevette a görbe eltérését a szokásostól! Ismerősnek is tűnt neki. Valami számítógépes probléma derengett föl a tudata legmélyén, így kerültem én a képbe.

– Aha. Képbe kerültél…

– Képzeld, képbe kerültem. Hová akarsz kilyukadni már megint?

– Ó, sehová, de ugye, jól értettem: a képbe kerüléshez nem kellett semmi más?

– Mi más?!

– Hashajtó, például. Te is kaptál, vagy lehet csak úgy simán is a képbe kerülni?

– Hát nem tudom, mennyire osszam meg veled a vegetációm részleteit, de reggelente mindig kávézom, majd WC-re megyek. Ennyi a rendszer az életemben. Julio megfigyelte az időpontot, és egyik nap megelőzött! Előttem ment be, hogy a levelet otthagyhassa. Ennyi a történet.

– Ennyi? Hogy szeretlek benneteket! Engem, ugye, nem lehetett volna megfigyelni?

– Dehogynem. Mást sem teszünk egész nap, mint a hülyeségeidet figyeljük!

– De azért a háromszoros adag drositot nem sajnáltátok tőlem?!

– A barátaiért az ember sok mindenre képes!

Stepple Handon elgondolkodva néz a reaktormérnökre.

– Ezek szerint én a jogos bosszú áldozata vagyok a magam három drositjával?

– Arra gondol, hogy magán akartam megbosszulni ennek a két gátlástalan gazembernek a merényletét?

– Szégyellem, de arra!

– Téved! Nekem nem árulták el, hogy van más módszer! Még a tablettát is ők adták. Azt hittem, ez része az összeesküvési technikának!

Cunnings a fejét csóválja.

– Annyira kicsinyes vita ez! Nem lehetne továbblépni végre?

– Teljesen igazad van! Már rég továbbléptem volna, ha rólatok van szó! A ti… problémátok nekem sem tűnne olyan súlyosnak!

– Értem. Akkor majd legközelebb értesítelek, ha váratlan hasmenésem támad, és akkor kiélheted magad, rendben?

– Dögölj meg!

– Van értelme, hogy itt ülök, vagy inkább visszamenjek az embereimhez?

Lynnard Hudson csöndes és nyugodt. Kínos, hogy ő az egyetlen, aki felnőtt módjára viselkedik. Némi tanácstalanság után Warm Cunnings felé fordul, és mélyen meghajol.

– Kérem, folytassa, kolléga úr! Inni fogom a szavait!

– Csak óvatosan, hogy meg ne ártson! – roppantul dühíti a reaktormérnök arcáról sugárzó tisztelet és odaadó figyelem – Juliónak igaza volt: a jelleggörbe karakterisztikája nagyon emlékeztet a szimulációs programok aktív hibamodulusának defenzív szakaszára, spontán fázishátterű, radiánsgenerált operátorok függvényallokációjában!

Durr. Három ostoba tekintet szegeződik rá. A lehalkított monitoron zavartalanul peregnek a nem létező társalgás néma képei. Warm kezébe temeti az arcát.

– Istenem, ha meggondolom, hányszor agyonüthettelek volna! – ujjainak rései közül néz a kibernetikusra – De repedj meg, akkor sem fogom megkérdezni, milyen az „aktív hibamodulus defenzív szakasza”! Biztos nagy, kerek és fekete… másmilyen nem lehet!

– Helyes. Ezek szerint a radiánsgenerált függvényallokáció megvan?

A reaktormérnök riadtan tapogatja végig a zsebeit.

– Jézusom!

Cunnings nagy levegőt vesz.

– A hajó távcsövét mozgatva olyan képet kapunk a csillagokról, mintha egy ismeretterjesztő program oldalait böngésznénk, nem pedig egy közepes felbontású távcsövön keresztül bámulnánk az űrbe! Ez a probléma lényege.

– Mi a különbség?

– Az, hogy az előbbit számítógép generálja! Pontról pontra kiszámítja a csillagok helyzetét, nem pedig leképezi őket! A kétféle módszerrel keletkező hibák gyakorisága teljesen különböző! Az egyik a computerre jellemző, a másik a távcsőre.

– Aha.

– Olyan az egész – veszi át a szót a csillagász –, mintha a teleszkópon át látható képet egy számítógép szimulálná folyamatosan! Természetesen a saját működésének megfelelő, nagyobb pontossággal! Ezt ugyanis külön számítások nélkül meg tudja tenni. Ahhoz azonban, hogy lerontsa az eredményt az optikai érzékelő színvonalára, tovább kellene számolnia! Ha megállítjuk a mozgatást, azonnal elvégzi ezt a számítást. Néhány századmásodpercen belül korrigál a távcsőnek megfelelő pontatlanságra. Vagyis ismeri a helyes Reflex Base-karakterisztikát, csak a folyamatos térszögállítás közben nem tudja figyelembe venni! Mintha a számítások mennyisége befolyásolná a szimuláció pontosságát…

Mindannyian tátott szájjal néznek Bertuccira. Végül Handon teszi föl a kérdést:

– És?

– Meggyőződésünk, hogy amit „odakint” látni vélünk, az nem a valódi kép!

– Nem a valódi kép?! Hogy kell ezt érteni?

– Nagyon egyszerűen. Nem azok a csillagok vesznek körül bennünket, amiket látunk a képernyőinken! Nem azok az üstökösök és nem azok a meteorok húznak el mellettünk! Az egész csak szemfényvesztés. Az a bolygó ott lent… – szándékosan ismétli meg az orvos néhány héttel ezelőtti szavait – nem a Föld!

Újabb csönd a válasz. Vagy tíz másodperc telik el.

Hudson hangja rekedt, alig érteni, mikor végre megszólal:

– Dehát hol vagyunk akkor?!

A csillagász tanácstalanul tárja szét a karját.

– Nem tudom. Egyikünk sem tudja.

18.

Szótlanul bámulnak egymásra. Olyan jó volt az utóbbi napokban kézzelfogható problémákkal küzdeni. Úgy tűnik, ennek most vége.

– Ralphnak már először sem tetszettek a lenti felvételek! – mondja Cunnings – Julio levele után az első dolgom volt elvégezni rajtuk a hibaelemzést…

– Dehát azok nem csillagászati távcsővel készültek!

– Minden optikának megvan a jellegzetes saját hibája! A kameráénak is.

Handon széttárja a karját.

– Na de az miért lenne ugyanolyan, mint egy távcsőé? Mitől egyeznének meg?

– Semmitől! Nem kell egyezzenek. Éppen ez a probléma.

– Merthogy?

– Merthogy mégis hajszálra egyeznek! A lenti felvételek ugyanannak a szimulációs eljárásnak az eredményei, mint a világűrből hozzánk eljutó képek! Se ez nem igaz, se az! Régen úgy mondták volna, hogy amit Han és Sande hozott nekünk odalentről, amolyan számítógépes animáció!

Handon értetlenül néz rá.

– Mr. Ralsoom és Mr. Sande csaltak?! Hazudtak nekünk?

– Könnyen elképzelhető! Fogalmam sincs, különben hogy jutottak volna a felvételekhez?! Mert úgy biztos nem, ahogy mondták!

– Dehát mi értelme ennek a hazugságnak?! Mit vagy kit szolgáltak vele?

– Ez a kérdés. Ahogy Mickey esetében is!

– Tehát nem ő a fő ellenségünk?

– Attól tartok, hogy nem. Mickey-nek ez a feladat jócskán meghaladná a képességeit. Ő csak eszköz lehet Valakinek vagy Valaminek a kezében!

– Esküszik rá, Mr. Cunnings?

A kibernetikus elneveti magát.

– Esküdni nem esküszöm, de nem tudok más variációt elképzelni! A pillanatnyi helyzethez folyamatosan alkalmazkodó fantomkép előállítása mellett a hajót is üzemeltetni kell, meg konspirálni és figyelni, időnként megakadályozni bennünket ebben-abban… kizárt dolog, hogy erre egy egyszerű fedélzeti számítógép képes légyen! Az ő agyában nincs ennyi szabad kapacitás! De tovább megyek: ezt a feladatot legfeljebb egy K-135-ös oldhatná meg az általunk ismert gépek közül!

– Az viszont be sem férne a hajóba!

– Nem bizony! Nyilván az a valami sincs a hajón! Felteszem, hogy elektromágneses úton fér hozzá Mickey-hez…

– Amiből következik, hogy nem lehet túl messze! Néhány fénypercnyi távolság is soknak tűnik.

– Pontosan így van. Itt kell lennie a közelünkben! Csak azért nem látjuk, mert megvakította a hajót…

Warm a kezeit dörzsöli.

– Közeledünk, közeledünk! Na, mit szól, Mr. Handon? Nagyon izgi, nem?

A karbantartók főnöke nem válaszol.

– Ezek szerint ha kidugnánk az orrunkat innen, beláthatnánk a függöny mögé? – kérdezi Lynnard Hudson. Őt is kezdi elragadni a fantáziája.

– Hogyne. – bólint a kibernetikus – Mindent megtudhatnánk! Ahogy Han és Sande! Emlékszik a felderítőre, amin megszöktek? Mikor elkezdett izzani, még jócskán odafönt, a légkör fölső rétegében…?

A reaktormérnök hangosan szuszogni kezd.

– Lecsaptad a labdát, Ned Cunnings, annyi szent! Attól tartok, kicsit gyilkos a tempó az újonnan jöttek számára! – majd kis szünet után hozzáteszi – Nekünk heteket adtál az emésztésre.

– Nincs már annyi időnk! Mr. Hudson meg akarja nézni, mi van odakint. Muszáj figyelmeztetnem rá, hogy volt, aki megpróbálta!

– De akkor mi a megfejtés? – a technikus nem mer leülni. Fél, hogy a ruhája tényleg nyomot hagyna a fotelon.

– Haladjunk lépésenként! Először is vegyük vissza a hajót!

– Vegyük vissza? De kitől? Hiszen most mondta, hogy azt sem tudni, kivel harcolunk!

– Ez igaz. De idebent mégiscsak Mickey az úr! Az a Valami csak mögé bújva válaszolgat nekünk…

– És ezekből a válaszokból nem lehet kideríteni, mi az? Nincs valami olyasféle módszer, mint az optikáknál?

– De, Mr. Hudson, ismét fején találta a szöget! Van ilyen módszer. Csak nem megyünk vele semmire!

– Miért?

– Mert az csak az ismert típusokat tudja megkülönböztetni egymástól! Erre képes. De egy idegen civilizáció idegen technológiájával előállított idegen szerkezet minden ízében idegennek fog tűnni! A módszer nem mond róla semmit.

– De azért kipróbáltad? – vigyorog Warm. Igyekszik fölgyorsítani a magyarázatot.

– Hát persze.

– Akkor talán oszd meg Mr. Hudsonékkel is az eredményt!

A technikus dühösen csattan föl.

– Miért járatja velünk a bolondját, Mr. Cunnings?! Egyenként kell kihúzni önből minden részletet, mintha legalábbis tengernyi lenne az időnk! Odakint áll a munka, maguk meg ide fönt igen veszélyes játékba kezdtek… Nem gondolja, hogy sietnünk kéne?! – a nemlétező beszélgetést sugárzó monitorra mutat, Mickey bármelyik pillanatban rájöhet a turpisságra! A saját fegyverét használják ellene: ő nekünk közvetít hamis képeket, maguk meg neki! Ez nem kevéssé veszélyes módszer!

– Ez tény, de muszáj lépésenként haladnom, különben sosem fogják megérteni a lényeget!

– Aha. – Warm elgondolkodva szívogatja a fogát – Vagyis kizárólag Ádám és Évától vagy hajlandó elindulni, kétszer-háromszor megcsócsálgatva mindent, és ha szerencséjük van, húsz-harminc percenként odalöksz nekik pár félinformációt!

– Erről szó sincs!

– Még erről se? Hát jó. A te kezedben vannak a lapok, oszd ki őket, ahogy jól esik! Ne is törődj vele, hogy alkalmasint meg vannak számlálva a perceink, hogy azt sem tudjuk, az Univerzum melyik sarkában csücsülünk éppen, és miféle lények figyelő tekintete szegeződik ránk! – igazi királyi gesztussal int a kibernetikusnak – Csak beszéljen nyugodtan, Mr. Cunnings! Megvárjuk.

Lynnard Hudson elgondolkodva fordul a reaktormérnök felé.

– Olyan határozottan emlegetik ezeket a figyelő lényeket… ennyire biztosak benne, hogy amit átélünk... az maga a találkozás?

– Mit tudom én? Miért engem kérdez? Nem én vagyok itt az agytröszt! – azért mégis válaszol – Ahogy én látom, ez is egy lehetőség. Méghozzá pillanatnyilag a legvalószínűbb!

– A legvalószínűbb? De miért?

– Mert Mickey képtelen lenne egymaga ellenőrizni a helyzetet! – feleli Cunnings – Ez biztos.

– De miért így akarnak kapcsolatba lépni velünk? Miért „vakítják” meg a hajónkat a gépeikkel, és miért programozzák át a computerünket? Miért nem engedik fölébreszteni a többieket, és miért varázsolnak körénk otthoni díszleteket? Mi értelme van ennek az egésznek?! Miért nem küldenek inkább egy üzenetet, miért nem jönnek a hajónkra, miért nem kérdezik meg, amire kíváncsiak? – tanácstalanul néz a kibernetikusra – Vagy ha ellenségesek… miért nem pusztítottak már el bennünket? Lehet bármi értelme, hogy megoldhatatlan feladványokkal kergetnek inkább az őrületbe?!

Cunnings ismét a fejét rázza.

– Fogalmam sincs! Egyszerűen nem tudom! – széttárja a karját – Egyikünk sem érti a helyzetet. De meg kell mondjam, egyáltalán nem biztos, hogy gépekkel csinálják! Ki tudja… talán léteznek olyan lények, akik közvetlenül képesek ilyesmire! Eszközök nélkül. Rajtuk aztán végképp hiába élesítenénk a körmeinket…

– Mit akar ezzel mondani?

– Hát csak azt, hogy a módszer, amit számon kér rajtam… alkalmatlan a feladat megoldására! Azonnal csődöt mond, ha nem tudjuk, mit is keresünk valójában!

– Ennek ellenére kipróbálta!

– Igen, de nem hozott eredményt. Az egyetlen megdöbbentő az volt a dologban, hogy miért nem…

– Mondd már a lényeget, az Isten szerelmére! Warm nagyon türelmetlen. Így holnap hajnalig fogunk itt ücsörögni!

– Jól van, jól van… mondom már: Mickey nem engedte befejezni a vizsgálatot! Egyetlen egyszer sem. Akárhányszor fogtam hozzá a teszteléshez, mindannyiszor közbelépett! Mielőtt megfelelő mennyiségű feleletet kaptam volna tőle, mindig történt valami, amiért be kellett szüntetnie a válaszadást! Kezdhettem elölről az egészet.

– Időt kérek! – teszi föl a kezét Handon – Semmit sem értek!

– Elmondom még egyszer. Azért, hogy megtudjam, ki tartja kezében a fedélzeti számítógépet, tesztelésbe kezdtem. Egyszerű, alapvető kérdéseket tettem föl neki nagyon gyorsan…

– Mennyire egyszerűeket? Hogy mennyi kétszer kettő?

– Ilyesmiket.

– És mit jelent az, hogy nagyon gyorsan?

– Másodpercenként sok tízezret!

– Gyorsan pöröghet a nyelve!

– Nem a nyelvemet használtam, hanem ezt! – a zsebére mutat. Mindannyian tudják, hogy a kalkulátorát tartja ott. – írtam egy egyszerű kis programot, ami irgalmatlan tempóban kérdez és jegyzi a válaszokat. Nem olyan nagy dolog. Rutinfeladat rendszerösszeomlásoknál, amikor arra vagyunk kíváncsiak, mely területek sérültek leginkább? Ilyenkor maga a gép általában alkalmatlan önmaga tesztelésére.

– És hová akart kilyukadni ezzel?

– Tulajdonképpen sehová. Nem sok reményem volt bármiféle értékelhető eredményre jutni, hiszen éppen azt tételeztem föl, hogy akinek a válaszait kapom… nem emberi szerkezet.

– Ennek ellenére megpróbálta.

– Meg.

– És nem jutott hozzá az eredményhez?

– Nem. Mickey…, illetve Valaki nem engedte! Egyszer sem jártam sikerrel.

– Vagyis az a Valaki tud védekezni a maga kérdezgetős módszere ellen, ergo ismeri, és érti a lényegét!

– Éppen ezért nem világos, mitől fél?! Miért tart az eredménytől? Mert hogy tart tőle, abban biztos vagyok! Többször is bizonyságát adta.

– Na, most kezd érdekes lenni! – Warm a kezeit dörzsöli, ahogy szokta – Mostantól figyeljenek!

– Hajlandó volt létfontosságú tevékenységeket is fölfüggeszteni, csak hogy indokot szolgáltasson a válaszok beszüntetésére! Ez pedig több volt, mint gyanús. Arra gondoltam, ha ez a teszt annyira fontos, ha minden másnál előbbre való, hogy ne hozzon eredményt, alkalmas lehet a kényelmetlen szituációk felszámolására!

Handon keze már a levegőben van, hogy újból időt kérjen. De a technikus megelőzi.

– A liftek blokkolása! Emlékszem, egyszerűen nem értettem, mi a fenét csinál a kalkulátorával! Ezek szerint elkezdte kínozni Mickey-t?

– Szó szerint ez történt. Fogalmam se volt, mi a célja a liftek megbénításával! Azt sem tudtam, milyen utasítással oldhatnám föl a blokkolásukat! Csak egyben voltam biztos: ha elég sokszor és elég gyorsan kérdezgetem, eljön a pillanat, amikor kényelmetlenné válik számára a dolog!

– És eljött…

– El. De ne kérdezze, hogy miért! Inkább eleresztette a lifteket, csak hogy fejezzem már be! Érzékelte, hogy nem a válaszok tartalma érdekel, hanem a válaszadó kiléte. És inkább fölszámolta a helyzetet, csak hogy ne derüljön ki róla semmi!

– Dehát mi derült volna ki?! – Handon egészen össze van zavarodva – Az imént azt mondta, nincs mit kezdeni egy idegen válaszaival!

– Igen. Ha logikusan gondolkodom, pontosan ez a helyzet! És mégis… kell lenni azokban a válaszokban valaminek! Valami fontosnak, amit képtelen vagyok kitalálni!

– Ezek szerint a Hibernáló Csarnokot is ezzel a módszerrel próbáljuk kinyitni? – kérdezi a technikus – Maga itt fönt addig kérdezgeti Mickey-t, amíg kénytelen lesz föladni a velünk szemben odalent tanúsított ellenállást?

Warm föláll, odamegy hozzá, és a kezét nyújtja.

– Gratulálok a kettes számú versenyzőnek! Öné a kenyérpirító, a rocklet-sütő és az elemes hajszárító! Tudja, nekem mennyi időbe telt ezt fölfogni?

– Valóban elképesztően gyorsan vág az agya, Mr. Hudson! – Cunnings mosolyogva folytatja a magyarázatot – Erre épül a Terv: én kérdezek, és Mickey-nek muszáj minden kérdésre válaszolnia!

– Muszáj?

– Muszáj. Ahhoz komoly indok kell, hogy beszüntesse a válaszadást! A létfenntartó rendszerek működési zavara vagy ilyesmi. Olyan nincs, hogy csak úgy nem válaszol! Nem engedi meg a programja.

– Dehát maga mondta, hogy átprogramozták!

– Át. De az alap szekvenciákat nem érintették.

– Honnan tudja?

– Ellenőriztem. Minden esetben valamilyen ürügyre van szüksége a válaszok beszüntetéséhez. Komoly ürügyre!

– Olyanra, ami annyira lefoglalja a „bitjeit”, hogy mondhassa: sajnos, képtelen mással foglalkozni? – Hudson végül nekidől a falnak. Ez rosszabb, mintha leülne.

– Legalábbis elméletben. Ne felejtse el: ürügyről van szó!

– Hogy képes egy computer önámítással foglalkozni?! – kérdezi Handon.

Cunnings elmosolyodik.

– Pontosan úgy, ahogy egy ember! Mi is azért áltatjuk magunkat, hogy ne kelljen érvényteleníteni azokat az elveinket, amiket valójában épp áthágni készülünk! Mickey is fezt teszi. Érvényben maradtak a régi utasításai, de megjelentek fölötte az újak: mindkettőnek eleget kell tennie! Csakhogy ellentmondanak egymásnak! Olyasmire utasítja az egyik, amit tilt a másik. Maga mit tenne a helyében, Mr. Handon?

A karbantartók főnöke megrázza a fejét.

– Ez valami tréfa, Mr. Cunnings!

– Egyáltalán nem az! Egy computer számára is vannak helyzetek, amikor nem tud jó döntést hozni! Ilyenkor megpróbál legalább látszólag helyesen dönteni. Bármibe le merném fogadni, hogy már eddig is komoly dilemmát okoztam Mickey-nek! És a java még hátravan. Nem olyan sokféle alternatíva közül választhat majd. Egész pontosan négy lehetősége lesz: áramszünet, liftblokkolás, a Csarnok megnyitása vagy a teszt befejezése!

Hudson lázasan kombinál.

– Vagyis ha tartalék áramforrással és a lift kiiktatásával elejét vesszük az első kettőnek…

–… akkor marad a másik kettő! Pontosan erről van szó. Ezek közül viszont biztosan tudom, melyiket fogja választani! A teszt megakadályozása mindennél nagyobb prioritást élvez!

– Azt én is élvezném! – szúrja közbe vigyorogva Warm. – Imádom a prioritást!

Cunnings elvörösödik.

– Úgy értettem, ez a parancs olyan erős benne, hogy inkább ki fogja nyitni a Hibernáló Csarnokot, mintsem hagyja, hogy végigfuttassam a tesztet!

Handonnak úgy istenigazából nem tetszik a dolog. Szinte egyszerre szólal meg a technikussal. Lynnard Hudson azonnal elhallgat, amint észreveszi, hogy a főnöke is beszélni kezdett.

– Elég szánalmasnak tűnő konspiráció ez, Mr. Cunnings! Annyi benne a bizonytalansági tényező…

– Ne higgye! Ha nem is tudom a miérteket, a hogyanban majdnem biztos vagyok! A maga csoportja ott áll majd tartalék-áramforrásokkal és lézervágókkal fölszerelve, a liftaknából való behatolásra készen! Mickey egész idő alatt azt fogja hinni, maguk a veszély fő forrása!

– Pedig nem is! – vigyorog Warm.

– Nem kizárólag! Innen, a süketszobából jön majd a váratlan csapás! Beállítottunk ide egy, a kalkulátoromnál jóval erősebb gépet. Egy kis Mickey-t, aminek semmi más feladata nem lesz, mint hogy a megfelelő pillanatban zavarba ejtő kérdések tömegével kezdje bombázni a nagy testvért! Saját tartalék-áramforrása lesz, ha kimerül, maguktól kapja majd az utánpótlást. Mickey nem fogja tudni leállítani. Egyszerűen nem hagyunk más kiutat, mint kinyitni a Csarnokot! Ez az igazi terv, Mr. Handon!

– Sületlenség! Tisztára értelmetlen az egész! Ha mi igazi veszélyt jelentünk odalent, miért nem élünk a lehetőséggel? Miért nem használjuk az erőnket, és nyitjuk meg a Csarnokot? Teljesen fölösleges ez a cirkusz! – körbemutat a szobán – Neki a lézervágókkal és kész! Az a benyomásom, mintha maguk is olyasféle egérfogók gyártásával ütnék agyon az időt, mint a parancsnok! Mire való ez a gatyázás?!

Maga is megdöbben a saját kifejezésén. Meg merne esküdni rá, hogy jobban nem lehet kifejezni a dolgot, ugyanakkor fogalma sincs, honnan vette a gatyát?! Határozottan zavarba jön.

– Téved, Mr. Hudson! – a kibernetikus csöndesen válaszol – Semmi esélyük sincs! Az erőszakos behatolás önmagában lehetetlen. Ezer akadályba ütközne. Lehetne sugárveszély, aminek elhárítására leereszkedne az ólomburkolat! Lenne tűzveszély, amiért nagy nyomású vízsugár zúdulna a nyakukba, és lenne még ki tudja, mi minden! Ha hagyjuk, hogy Mickey erre a problémára koncentráljon, meg fogja oldani! Végül kimerülnek majd a tartalék áramforrások, leállnak a lézervágók, hibák mutatkoznak a vadonatúj kábelekben… soroljam még? Ezt a csatát nem lehet megnyerni! Legalábbis így nem. Persze, ha mégis be tudnak törni, ám tegyék! Semmi ne akadályozza Önöket! Mi azért vagyunk, hogy akkor is kierőszakoljuk a behatolást, ha maguknak nem sikerülne. Ért engem? Az önök feladata őszinte hittel és lelkesedéssel dolgozni a problémán! Mintha megoldható lenne. Mickey-nek el kell hinnie, hogy ez a főcsapás iránya! Ha ehhez magának is így kell gondolnia, ám gondolja! Én leszek a legboldogabb, ha sikerül!

– Vagyis a mi szerepünk mégiscsak a látszat fenntartása!

– A miénk is! Egyikünk sem fogja kinyitni azt az ajtót. Ez Mickey dolga. Ránk annyi szerep jut; hogy elvágjuk a menekülési útvonalait! Maguk is, mi is. Kényszerhelyzetbe kell hoznunk!

– És ez a módszer alkalmas erre? Mi van, ha a kérdezősködésnek egyszerűen úgy vet véget, hogy megbénítja az információs rendszert? Építhet maga akármilyen csodagépet, ha a kérdései nem jutnak el hozzá! Ha nem kapja meg őket, válaszolnia sem kell rájuk, nem igaz?

Cunnings mosolyog.

– Mit gondol, miért települtünk ide, a VIII. emeleti társalgóba? Hogy ne zavarjuk a többieket?

– Azt mondta…

– Tényleg mondtam. De tudja, mi van e mögött a fal mögött? – megkopogtatja a szürke műanyag borítást – Itt kezdődik Mickey birodalma! Csak innen van lehetőség közvetlenül rákapcsolódni a kommunikációs rendszerére! 18 gigahertzet fogunk használni. Semmiféle vezetékes összeköttetés nem lesz, így hiábavaló lenne minden próbálkozás! A kérdések áradatát nem tudja leállítani. Akkor is záporoznak majd rá, ha cigánygyerekek hullanak az égből! Ha akarja, ha nem!

Már meg sem lepődik a cigánygyerekeken. Szinte természetes, hogy ő is értelmetlen szavakat használ. Warm újra vigyorog.

– És végül, lányos zavarában csak kinyitja azt a rohadt ajtót!

– Ki. Minimálisan négy másodperc áll majd rendelkezésünkre. Ezalatt kell mechanikus blokkolást létesíteni!

– Kiékeljük az ajtót? – kérdezi Handon. A kibernetikus bólint.

– Néha a legegyszerűbb megoldások a legjobbak. Mindegyiküknél legyen egy ilyen! – kis fémpiramist nyom a kezébe – Bármelyikük tartózkodik is a kritikus pillanatban legközelebb az ajtóhoz, ne kelljen késlekednie!

A karbantartók főnöke bizalmatlanul forgatja a krómacél holmit.

– Ja, és még valami: úgy szervezzék a dolgot, hogy egy tartalék-áramforrás maradjon szűzen a behatolás pillanatára! Méghozzá rögzítetlenül, könnyen mozgatható formában!

Handon értetlenül néz rá. Cunnings elmagyarázza.

– Amint az ajtót kiékelték, tolják be az áramforrást a Csarnokba! Kapcsolják le a szarkofágokat a központi hálózatról, és tartalékról induljon az ébresztés! Ez nagyon fontos! Van embere, aki ért a hibernákulumok elektronikájához?

– Moseley. De nem lesz föltűnő egy kerekekre szerelt áramforrás a liftaknában?! Érzésem szerint meg fogja nehezíteni a terveink titokban tartását, nem gondolja?

– Ki mondta, hogy a terveinknek ezt a részét titokban kell tartani? Mickey csak hadd lássa, hogy komolyan készülünk a behatolásra! A süketszobával csapjuk be, nem azzal, ami odalent készül! Hadd ismerje föl a veszélyt! Ezzel még erősebbé tesszük a dilemmáját. – a kibernetikus nagyon biztos a dolgában – Kapkodni fog, és tehetetlenül sodródik majd az általunk megálmodott kényszerpálya felé… jaj, majdnem elfelejtettem! Ki ne próbálják a lézervágókat idő előtt! Ha rádugják a hálózatra, módot adnak a megrongálásukra!

– Rendben van, Mr. Cunnings. Minden úgy lesz, ahogy kérte. Meg kell azonban mondjam, nem győzött meg igazán! – félrebillentett fejjel néz a kibernetikus szemébe – Miért olyan biztos benne, hogy Mickey-nek annyira fontos a kérdezősködés megszakítása, hogy inkább kinyitja előttünk a Csarnokot? Mi van, ha inkább hagyja, hogy kifaggassák?

– Akkor rá fogunk jönni valamire, ami legalább ennyire fontos neki! Sőt, több dolog arra enged következtetni, hogy a legfontosabb! Valamilyen oknál fogva mindennel szemben elsőbbséget élvez a tesztelés megakadályozása! Azért nem merülök bele a részletekbe, mert az már jórészt matematika, és csak untatnék vele mindenkit, de higgye el, az érveim megalapozottak!

– Oké, Mr. Cunnings, már csak egy kérdésem van: miért nem fogunk egy szkafandert és megyünk ki körülnézni? Tudom, hogy ez nem a 45. utca, ahol elég körülpillantani, hogy megállapítsuk, hol vagyunk, de mégis…

– De mégis mire gondol? Legalább száz éve nem gyártanak olyan szkafandert, aminek ablaka van! Optikai érzékelők vetítik a képet a belső ernyőre, az egész tiszta elektronika. Gondolja, hogy ez a rendszer független a hajót fogva tartó szemfényvesztéstől?

– Azért megkísérelheti fölkapni a sisakrostélyt – Warm mutatja a kezével a mozdulatot –, csak ne felejtsen előtte nagy levegőt venni! És vigyázzon, szét ne pukkadjon a feje!

Senki sem, nevet az otromba tréfán. A reaktormérnök azonban nem adja föl.

– Viszont mit szólna egy kis lyukhoz? Egy egészen aprócska lyukhoz, amit a vezérlő falába fúrnánk? Kár ezért kimenni! Csak odatapasztjuk a szemünket, és már látunk is mindent! Mint a tornaterem melletti lányöltözőben, annak idején…

Handon nem reagál a támadásra.

– És mi a helyzet odalenn? Ha lemennénk a Földre… ott levehetnénk a sisakot! Legalább azt lássuk, abból mi igaz!

– Mint Han és Sande?

– Azt mondta, az ő filmjük csak trükk volt! Hogy benne voltak a dologban… tudtak valamit, amit mi nem, és becsaptak bennünket! Miért nem nézzük meg a saját szemünkkel, hogy mi van odalent?

Cunnings a hevenyészve összetákolt computerasztalhoz megy, és megnyom pár billentyűt.

– Tudja, mi ez? – a képernyőre mutat, amin eddig a Mickey-nek szóló „adás” kockái peregtek. A karbantartók főnöke közelebb megy a monitorhoz.

– Hogyne. Ez Erwin Sande minősítési lapja.

– Az bizony. És látja? Mérnök létére kiváló pilóta volt! Háromszor nyert világbajnokságot földközeli navigációban, igaz, amatőrként, de azért ez mégis jelent valamit… nem gondolja?

– Mit akar ezzel mondani, Mr. Cunnings?

– Idézze csak föl magában a felderítőrakéta becsapódását! Egy iskolás kadét sem követne el ekkora hibát! Az a katasztrófa nem emberi mulasztás következménye volt! – az emberi szót különösen megnyomja – Sokkal inkább úgy tűnik, az újabb helyszíni szemle nincs ínyére ismeretlen barátainknak!

Sokkszerű hatása van a kibernetikus szavainak. Lynnard Hudson csak nagy sokára szólal meg:

– És miért olyan biztos, hogyha idebent leplezzük le őket, könyörületesebbek lesznek?

Erre a kérdésre egyikük sem tud válaszolni. Elgondolkodva néznek egymásra.

19.

– Na megvan az időpont!

– Hála az égnek! Már azt hittem, sohasem lesz vége!

– Azért még ne örüljön! Csak annyit tudunk, hogy az elkövetkező 72 órában mód nyílik rá…

– Hetvenkét órában?! Mit fogok én addig csinálni?! Van fogalma róla, milyen messzire jutottak? Bármelyik pillanatban…

– Tudom. A magatartásukból áradó magabiztosság erős győzelmi tudatot takar. Érdekes módon az előkészületek ezt nem támasztják alá…

– Mire gondol?

– A liftaknában folyó cirkuszra. Durva módszer, ezerféle módon elhárítható! Ezt nekik is tudniuk kell, mégis nagyon magabiztosak. Van valami ötlete?

– Igen, egy remek ötletem van: most azonnal kiszállok!

– Mondtam már, hogy várnia kell! Hetvenkét óra nem olyan nagy idő!

– Magának!

– Az is lehet, hogy kevesebb… tőlük függ!

– De jó! Még tőlük is függ!

– Sajnálom, ez a helyzet.

– Muszáj rejtvényekben beszélnie?!

– Nem beszélek rejtvényekben. A legközelebbi áramszünet lesz az alkalom. Ha beállt, azonnal menjen a légzsiliphez! Kézi vezérléssel oldja föl a mechanikai zárlatot, és vegyen szkafandert!

– Mintha szükségem lenne rá?

– Mintha szüksége lenne rá! Az utolsó pillanatig közülük valónak kell tűnnie, sőt, még azután is! A távozása olyan lesz, aminek nyomán sajnálkozni fognak és nem gyanakodni! Ha közülük valaki kilép a világűrbe, szkafandert kell húznia! Maga sem lehet kivétel! Megértett?!

– Hát hogyne. Emiatt kár üvöltöznie. Majd fölhúzom azt a szart! Még beszélünk előtte?

– Ne hívjon többet! A szokásos csatorna veszélyessé vált!

– Akkor csak az áramszünetre várok?

– Csak arra.

– Jól van. Lelke rajta, hogy hetvenkét óra múlva otthon legyek…

– Ez az egyik lehetséges változat. – hangzik el sokat sejtetően. A másik változatról nem esik szó.

20.

Hárman ülnek a társalgóban. Lawlinson elmélyülten magyaráz valamit a parancsnoknak, Boyle ital után kutat a bárszekrényben.

– Mindenütt Julio iszonyata van elrejtve?! Már kezdem azt hinni, indulás előtt besurrant, és az egész italkészletet lecserélte!

Fölmutatja a zöld üveget. Fölöslegesen, persze, mert mindenki ismeri. Pontosan tudják, hogy nem az üvege zöld, hanem maga az anyag. Jól látszik ez a nyakánál.

– Gőzöm sincs, ki kapott érte százalékot, de jól megtömték vele a hajót! Truper örül, hogy megszabadul a magyarázattól. Egyáltalán nem érti, miről beszélget vele a kísérleti labor vezetője.

– Szerintem meg kéne próbálni lepárlással kivonni ezt a szentjánosbogár-színű ragacsot! – mondja Boyle – Lehet, hogy a maradékot még tudnánk használni valamire!

– Desztillált vízként?

– Akár. Milyen jól jönne a reaktor hűtéséhez, például!

– Kérlek, Gass, muszáj ez az idétlenkedés?! Fél órája próbálom meggyőzni Wetet, hogy emeljük meg a d2-esek terhelését, erre te…

A biológus döbbenten fordul Lawlinson felé.

– A d2-esek terhelését? Nem mondod?!

– Tudom, hogy meglepő, de…

– Nem, félreértesz! Csöppet sem lepődtem meg!

– Ezek szerint neked is eszedbe jutott már?

– De hányszor! Éjjeleket forgolódtam már a kis d2-esek sorsa miatt!

– A d2-es a legnagyobb relé a hajón!

– Pláne! – legyint Boyle. A kísérleti labor vezetője kis híján idegrohamot kap.

– Mi az, hogy pláne?! Kétszeres terheléssel sokkal hamarabb végezhetnénk az aknában!

– Na, nyilván. Én például be sem lépnék oda duplán terhelt d2-es nélkül! – a férfi szemébe néz – Miért nem Stepple-nek szólsz?

– Már szóltam. Azt mondja, jó ötlet, de csak Wet adhat utasítást a regionális blokkok áthidalására!

– És nem ad?

A parancsnok ugyanúgy nem érti az egészet, ahogy a biológus.

– Nem arról van szó, hogy nem adok! Egyszerűen nem tudom, milyen következményei lehetnek a teljesítményfelvétel megváltozásának! – Truper nagyon ingerült. Szeretne megszabadulni a problémától.

– Csak az eloszlás változik meg, az összfelhasználás ugyanaz marad! Elvégeztem a számításokat. Úgy jó neked, ha Torréval ellenőriztetem?

A parancsnok bólint. Harley Lawlinson kiviharzik a teremből.

– Miről beszélt? – kérdezi Boyle. Kétségek közt hányódva nézegeti az italt. Fejére állítja az üveget, majd vissza. Figyeli, ahogy a sötétebb színű sávok helyet cserélnek a világosakkal.

– Fogalmam sincs. Még a kötőszavait se értem. Amióta beindult ez az ébresztőprogram, mindenki megbolondult!

– Ezek szerint te még most sem szeretnéd kinyitni a Csarnokot?

– Semmi értelmét nem látom! Ezer megoldatlan kérdés fekszik előttünk, ha azokra fordítanánk az energiát, már rég tudnánk mindent!

Leülnek a dohányzó asztal köré állított fotelokba. A biológus hátradől, és megfontolt mozdulatokkal elkezdi lecsavarni az üveg kupakját.

– Tényleg azt hiszed?

– Biztos vagyok benne! Láttad például, Rudy mit talált?

– Nem.

– Három érdekes bejegyzést az anyagnyilvántartásban! Mindegyik háromszáz éves, és arra utalnak, hogy bármi legyen is az oka a jelenlegi helyzetünknek, az háromszáz éve történt!

A kupak halk koppanással hullik a földre. Truper lábához gurul.

– Háromszáz éve?

– Szinte napra pontosan.

– És én miért nem tudok erről?

– Már nem divat a többiek tájékoztatása! Nekem például fogalmam sincs, mi folyik körülöttem! Mindenki fúr-farag, barkácsol, de hogy miért?!

– A Csarnokot akarják kinyitni! Sajnos, a magunkfajta műszaki analfabétáknak nem jutott forrasztópáka! De mi történt háromszáz éve?

– Senki sem tudja. Kivitték a nagy kommunikátort, egy valag tritozint meg két koporsót! Ebben a sorrendben.

– Kivitték? Hová?

– Ki! A hajón kívülre… mit tudom én!

– És?

– Semmi és. Csak újabb miértek vannak. Egy dolog lett világosabb, a mikor: háromszáz éve!

Gass Boyle elszánja magát. Behunyja a szemét, és jó nagyot húz a Bertucci-féle bársonyzöld rettenetből.

– Jézus ereje! Ez mentolos!

– Nem tudtad?

– Még sosem mertem kipróbálni! – vadul törölgeti a szája szélét egy zsebkendővel – És szerinted mi értelme van ennek az újabb rejtvénynek?

– Miért, mi értelme van az egésznek?

– Milyen egésznek?! Egyre kevésbé tudlak követni!

A parancsnok előredől a fotelben, és a térdére támaszkodik.

– Gondolkodtál már azon, mi a fenének szervez valaki egy ötszáz éves expedíciót?

A biológus értetlenül néz a parancsnokra. Nem tud mit felelni.

– Kinek lehet bármi haszna ebből?

– Hogyhogy kinek? Az emberiségnek!

– Aha. Mikor az úthálózat felújítására is alig találtak pénzt, mert túl hosszú távú programnak tűnt, akkor egy teljesen bizonytalan kimenetelű, ötszáz éves űrtúra kedvéért dalolva föláldozzák a bolygó éves összteljesítmények csaknem a felét?! Te elhiszed ezt? – savanyú cukorkát húz elő a kabátja zsebéből, és megkínálja vele a biológust. Ő is vesz egyet.

– Hogyhogy elhiszem-e?! Ez történt…

– Hát igen. De miért? Ki lobbyzott vajon a dologért… annakidején? Hiszen már akkor halott volt mindenki, aki fantáziát láthatott bennünk, mikor odaértünk! Nemhogy most!

– De arra számítottak, hogy majd az utókor…

– Ezt komolyan mondod? Vicces. Mikor lehetett ilyesmire akár egy garast is összekalapozni? Azt hiszed, hogy a Költségvetési Bizottságban ülők nem féltették a széküket? Senki nem választotta volna őket újjá egy ilyen pénzszórás után!

– Most mégis itt vagyunk!

– Éppen erről van szó! Hogy a fenébe alakultak így a dolgok? Egyszerűen nem tudok elképzelni olyan normális érvet, amelyik megindokolhatna egy ötszáz éves expedíciót!

– És ezzel nem vagy egyedül! – Cunnings az ajtófélfának dőlve áll. Mosolyog. Percek óta hallgatja őket. – Nem is értem, ez miért nem jutott eszébe eddig egyikünknek sem?! Már a kiindulással baj van! – bejön, és ő is kivesz egyet a parancsnok cukorkái közül – Akárhol is vagyunk, mi a fenét keresünk itt?! Ha erre tudnánk válaszolni, azt hiszem, az sem lenne kérdés, mi történt háromszáz évvel ezelőtt… nem gondoljátok?

21.

Nem telik el a hetvenkét óra. A második nap végén a gépek leállnak. A világítás kialszik, a lift akkor sem mozdulna, ha történetesen nem lenne kikapcsolva az aknában folyó munkálatok miatt.

Senki sem lepődik meg.

Lynnard Hudson szerint Mickey a kimerült tartalék áramforrás újratöltését akarja megakadályozni. Ha működne, egy egész napot nyernének.

Az egyik technikus automatikusan leereszkedik az utolsó feltöltött áramforrásért. Az már a Csarnok bejáratánál várja, hogy a megfelelő pillanatban begördülhessen.

– Sokkal hamarabb végzünk, ha továbbra is két géppel dolgozunk! – mondja. Elkezdi kitapogatni a fölfüggesztéshez odahegesztett karmokat.

Paul Nernski azonban a fejét rázza. Miután ezt nem látni a sötétben, hangosan is elmondja:

– Engem azért állítottak ide, hogy vigyázzak erre a cuccra. Senki sem nyúlhat hozzá.

– Hát pedig most muszáj lesz! Odafönt áll a munka, ketten a csörlőnél várják, hogy beakasszam a hevedereket…

– Mondtam: nem adom!

– Egy frászt nem adja… – szabályos dulakodás kezdődik közöttük. Minden lépés amúgy is döngene a két emelet magas, fa állványzaton, de a liftakna még föl is erősíti a hangokat. Handon megjelenése vet véget az összetűzésnek. Ő is föntről ereszkedik le.

– Mi történik itt? – kézilámpával világít az arcukba

– Elnézést, Mr. Nernski, nem tudtam, hogy ön van itt!

– Moseley kért meg, hogy vegyem át a helyét, a behatolásnál úgyis enyém ez a poszt… neki állítólag más dolga lesz!

– Bernie, maga mit keres itt?!

– Az áramforrásért jöttem! Az egyik kiesett odafönt, szükség van rá!

– Megmondtam, hogy ezt az áramforrást hagyják békén, nem?! Majd akkor nyúlhatnak hozzá, ha én szólok!

– Mi értelme van ennek?

– Ha semmi nem lenne, akkor sem a maga dolga eldönteni! Menjen vissza a helyére! – miután a technikus nem mozdul, megkérdezi – Megértett?!

– Nem, de fölfogtam, amit mond. – dühösen indul vissza; fölfelé – Végül is nem magának kell tovább kínlódnia!

– Magának sem, Bernie! Menjen nyugodtan a szobájába, és mosakodjon le! Aludjon pár órát, aztán gondolkodjon el azon, amit mondott!

– Hogy értsem ezt?! – kérdezi megütközve a technikus. Tanácstalanul lóg a sötétben ég és föld között.

– Ahogy mondtam. Maga nélkül is megoldjuk a problémát.

– És ki fogja helyettem befejezni a rögzítők csapolását?

– Akár én. Vagy bárki más. Semmi szükségem sincs önjelölt szervezőkre! Amit mondtam, nem véletlenül mondtam! Na menjen!

Többet nem hajlandó tárgyalni a kérdésről. Bernie Hammett halálosan megsértődve mászik ki a liftaknából.

Egyiküknek sem jut eszébe, hogy az áramszünetnek más oka is lehet, mint a tartalék áramforrás megrongálása. Mickey pontosan tudja, hogy ezzel csak lassítja, de nem állítja le a munkát. Valaki azonban már több mint negyven órája erre a jelre vár.

22.

Épp a mosdóba tart, mikor a lámpák kialszanak. Nem ijed meg. Pontosan tudja, hogy itt az idő.

Vissza sem fordul, bár nyilvánvaló, hogy arra rövidebb volna. A raktárak felé azonban egyszerűbb a járás. Sötétben ez fontos szempont.

Átvág a kisebbik társalgón, megkerüli az étkezőt. A hajóorr felől érkezik a vezérlőbe. Innen nyílnak a légzsiliphez vezető folyosók.

Teljesen sötét van. Otthonosan tájékozódik, nem veszi elő a kézilámpát. Helyette előveszi más. Nagyon megrémül.

Megdöbbenve látja, hogy rajta kívül még hárman tartózkodnak a helyiségben! Majdnem lebukott!

A tévedés nyilvánvaló: vagy a többiek eltávolításába vagy az időpont megválasztásába csúszott hiba! Ilyen körülmények között nem tud kijutni a hajóból.

Az eddigi legkínosabb beszélgetés kezdődik Paul Nernski, Amunsen Torre, Ralph Dicke és Stepple Handon között. Legalábbis egyikük számára.

23.

Az előkészületek befejeződnek. Minden eszköz a helyén van. Akit kellett, beavattak, akit nem, az is tudja a dolgát.

Cunnings elérkezettnek látja az időt. Úgy gondolja, Mickey amúgy is valamiféle nehézséggel küzd. Az áramszünet durva módszer, érdemes megtetézni súlyosabb problémákkal.

Benyomja a kettes kommunikációs csatorna gombját. Lassan, tagoltan mondja el az egyezményes mondatot:

– Az ötös szint közösségi helyiségében gázszivárgás észlelhető! Kérem, a technikusok közül valaki azonnal menjen a helyszínre!

Elővigyázatosságuk odáig terjed, hogy a hír igaz. Warm nem sokkal korábban maga idézte elő a problémát.

A számítógép egy hosszú másodpercre ledermed. Képtelenségnek tűnik, hogy, a kommunikációs rendszer működjön! Áramszünet van! Sejtelme sincs a „süketszobában” összeállított készülékek rendeltetéséről. Azt sem tudja, hogy léteznek. Több száz tesztprogramot indít be egyszerre.

A kibernetikus mosolyogva követi tekintetével a Mickey állapotát jelző számsorokat. Az órájára néz. Még három perc. Körülbelül ennyi időre van szükség, hogy mindenki elfoglalhassa a helyét.

24.

– Jézusom! – kiáltja a vezérlőben Handon – Nekem mennem kell!

A szíve a torkában dobog.

Ügyetlenül tapogatózik a sötétben, csak a folyosón jut eszébe, hogy elővegye a lámpát. Futva érkezik a liftaknához.

Épp beakasztja a karabinert az övébe, mikor visszajön az áram. Szinte fényárnak érzi a kivilágítást. Hunyorogva ereszkedik le, meg kell szoknia a világosságot. Hamar leér.

Az órájára néz. Csak százhúsz másodpercet használt el a száznyolcvanból. Még mindig van egy perce.

25.

A kibernetikus nagy levegőt vesz.

– Hát itt az idő! – mondja csöndesen – Isten neki…

Mutatóujjával aprót üt az Enter gombra. Látszólag nem történik semmi. A kis Mickey hangtalanul lát munkához.

Néhány perc múlva a lámpák elhomályosulása jelzi már a nagy gép gondjait.

Aztán megtörténik a váltás: a Csarnok lezárására adott utasítást újabb áramszünet váltja föl. Cunnings nagyon elégedett. A következő Enterrel szorít egyet a hurkon.

A kis gép megsokszorozza a tempót. Nagyságrendet ugrik a gyorsaság, amivel az előre elkészített kérdések özönét zúdítja Mickey-re. A két computer láthatatlan birkózásba kezd.

A hajó üzemállapotában beálló apró változások követik az ütközet állomásait. Vajon legyőzheti-e Dávid Góliátot? Cunningsnak szemernyi kétségei sincsenek. Mosolyogva nézi a monitort.

Eközben Handonék is munkához látnak.

Mickey tisztában van a technikusok céljával. Védekeznie kell ellenük, csakhogy minden energiáját az értelmetlen válaszadás köti le.

Az áramszünet nem megoldás. Tartalékforrásról üzemelnek, még sokáig nem lesz problémájuk.

Ha volna ideje, ki tudná meríteni őket, de ehhez összpontosítania kéne. Félkézről nem tud elbánni velük.

A kérdések áradata azonban nem csillapszik, ugyanakkor a lézervágók már készenléti állásban várják, mikor lesz alkalmas a felület a beavatkozásra. Egyelőre az éghető rétegek eltávolítása folyik.

A fedélzeti computer parancsot a megnyitásra. Persze, egyelőre csak néhány század másodpercre. Ez semmire sem elég. Mire Handon embereiben megszületik az első reflex, már régen oda a lehetőség. De tudták, hogy így lesz. Nyugodtan dolgoznak tovább.

Ben Moseley is egykedvűen áll az érintetlen tartalék áramforrás mögött. Az ő dolga begördíteni az első adandó pillanatban. Nem türelmetlen. Tudja, hogy eljön az ideje. Vár.

Egyedül Cunnings reagál a rövid megnyitásra. Jelentősen visszaveszi a tempót. Mickey lélegzethez jut, és máris megpróbál a kérdésáradatban valami rendszert találni. Ha sikerülne, automatizálhatná a válaszokat, és minden felszabaduló energiáját a Csarnoknál növekvő veszély elhárítására fordíthatná.

Csakhogy a kibernetikus megbosszulja a próbálkozást. Minden eddiginél nagyobb tempóra kapcsol.

A fedélzeti computer újból a Hibernáló Csarnok rövid megnyitásához folyamodik. Most kicsit hosszabb az időtartam. Cunnings megjutalmazza érte, a kérdések jócskán lelassulnak. Mickey azonnal felismeri a két dolog közötti összefüggést. Újabb nyitás, újabb jutalom.

A harmadik után a kibernetikus ismétlésekre utasítja computerét. Ez újabb jutalomcsont, amivel igencsak megkönnyíti a válaszok automatizálását. Pontosan látja, hogy Mickey azonnal ráharap a dologra.

Különféle prímszám-sorrendeket kezd próbálgatni, hátha ezzel megfejti az ismétlések rendszerét, s a maga válaszait is ebbe a rendszerbe foglalhatja. Ez a szabadulás útja volna számára. Minden kapacitásával rááll a feladatra.

A kibernetikus csak erre vár. Korántsem azért fogott ismétlésekbe, mintha nem lett volna már új kérdése. Csapdát állított. Egyetlen mozdulattal csúcsteljesítményre készteti a gépet. A kérdések üteme majdnem két nagyságrenddel nagyobb, mint eddig bármikor! Ez knock out.

A prímszám keresés annyira lefoglalja a fedélzeti számítógépet, hogy először észre sem veszi a dolgot. Mire reagálni tudna, már késő.

A megosztott figyelem kényszerű zsákutcába tereli. Olyan döntést hoz, amilyet szellemi képességeinek teljes birtokában biztosan nem hozna. Az eddigiek sokszorosára, néhány tizedmásodpercre oldja föl a Csarnok blokkolását. Időt kér.

A kibernetikus nem lassít. Utasítást ad viszont az ismétlések gyakoriságának növelésére, ami nem engedi leszállni Mickey-t a prímszám-keresésről. Muszáj ezt tennie. Nincs más lehetőség felkínálva neki.

Ilyen tempó mellett azonban ez öngyilkos vállalkozás. Az összes kapacitását leköti. A kérdésekre adott válaszok kozmetikázás nélkül jutnak át a szűrőin. S a legszélső monitoron kirajzolódó grafikon egyre ismerősebb alakot ölt!

Cunnings elvigyorodik. Ezt a képinformációt azonnal visszacsatolja a fedélzeti computer feldolgozó áramköreibe.

Bárki legyen is az ellenfél, föl kell ismernie, hogy másodperceken belül lelepleződik. A csapda bezárul.

Mickey az eddigi reakciók közül a leghevesebbel válaszol. Tizedmásodpercnyi késlekedés nélkül ad utasítást a blokkolás föloldására.

Halkan zizegve nyílik ki a Hibernáló Csarnok ajtaja.

A kimelegedett arcokat megcsapja a bentről kiszabaduló, hűvös légáramlat.

Most látszik csak igazán, milyen jól tudja mindenki a dolgát! Nem mulasztják el a pillanatot. Nem egészen két másodpercre van szükségük ahhoz, hogy az ajtó mozdíthatatlanná váljék.

– Megvan! – kiáltja Hudson hangosan, amit a kommunikációs rendszer még utolsóként közvetít is a hajó minden zugába. Aztán beáll az újabb, kétségbeesett áramszünet. De ez már nem segít.

A tartalék áramforrás begördül, a szarkofágok csatlakozói lekerülnek a központi hálózatról. A technikusok villámgyorsan dolgoznak.

Minden fülkéhez tápot húznak, a kábeldobokról kígyózva tekeredik le sok száz méter vezeték.

Összekattannak a csatlakoztatófejek, a terhelésjelző mutatói készenléti állapotba ugranak, a kézilámpák fényénél látszik, ahogy minden technikus bólint. Handon az utolsót is megvárja, majd kimondja a nem túl eredeti mondatot:

– Legyen világosság!

És lőn. Fényár önti el a Csarnokot, a szarkofágok vészjelzői, melyek a központi hálózatról való lekapcsolás pillanatában gyulladtak ki, elalszanak. Jóleső izgalomban dobog mindegyikük szíve.

26.

Mintha ezerszer próbálták volna. Összehangoltan és olajozottan haladnak előre. Pedig még egy olyan megbeszélésre sem volt lehetőségük, amin mindenki egyszerre jelen lett volna.

Handon semmit sem bíz a véletlenre. Mindenki mögött ott van, a legapróbb hibát is észreveszi. Ezzel együtt sincs sok dolga.

A villanyszerelők percek alatt befejezik a Csarnok ellátórendszerének leválasztását a központi hálózatról. Ez az utolsó köldökzsinór, ami még Mickey-hez fűzi őket.

A zárkombináció feloldásán két technikus dolgozik. Ha elkészülnek, a kiékelés fölöslegessé válik, megnyílhatnak az oldalsó ajtószárnyak is. Handon elégedetten bólint. Most már mindenféle óvatosság nélkül szól bele az adó-vevőjébe:

– Percek kérdése az egész! Küldhetitek Ralph-ot!

Cunnings röviden válaszol, majd átszól az orvosnak.

Dicke húsz másodpercen belül a liftakna előtt áll. Leakasztja a hevederekből tákolt, csigarendszerre függesztett alpinista felszerelést a nyitott liftajtóról, és bekötözi magát. Másfél perc múlva emelik ki a második szinten.

– Üdvözlöm, doki! – mondja a technikus, miközben gyors mozdulatokkal leoldja róla a köteléket. – Magáé a terep.

Lynnard Hudson elébe jön.

– A tizenkilences fülke már szabad, a mi áramforrásunkról dolgozik! Mindenféle összeköttetése megszűnt a központi rendszerrel, nyugodtan használhatja a vezérlőpanelt!

– Ki fekszik benne? – az orvos futtában kérdezi ezt, nem is fordul Hudson felé.

– Trepoli. Palm Trepoli.

– Nocsak! Milyen a véletlen!

– Milyen? – a technikus alig bír lépést tartani vele.

– Ismertem a nővérét. Baromi rosszul pingpongozott!

– A nővére?!

– Egy frászt!

Már ott is vannak a kabinnál. Dicke egyedül lép be. Nemigen férne el mellette más, a szarkofág szinte minden helyet elfoglal.

– Az az igazság, hogy egyszer megvert! – mondja fejcsóválva, aztán bólint. De csak a kis, zöld jelzőfénynek szól a mozdulat, nem a vereségnek. – Mit kellett hallgatnom emiatt! Pedig legalább ötszázszor vágtam vissza, mégis mindenki erre az ökörségre emlékezett!

A kezei szédült iramban táncolnak a gombokon. Hudson tisztelettudóan figyeli. Ő is meg tudná csinálni, persze, de ébresztést csak orvos indíthat el! Ez szabály. Méghozzá nagyon szigorú szabály.

Talán elsősorban azért, hogy megelőzzék a bajt. Hátha történik valami. Nem szokott, de hátha…

Megérkezik meg az orvosi felszerelést szállító kiskocsi. Ezt is a liftaknán eresztették le. Eredetileg fém alkatrészek tárolására szolgált, mondhatni, évszázadokat álldogált dologtalanul a kettes raktárban. Két technikus gördíti a tizenkilences kabin elé.

Olyan veszettül nyikorog, mintha sohasem látott volna még olajat. (Lehet, hogy nem is látott.)

– Nem rúghatnék bele egyet ebbe a fémkasztniba?!

– Nem tanácsolnám, Mr. Dicke.

– Nagyon nagy kár! Igen jól esne.

Általános a hangzavar. Mindenütt lázas munka folyik, Stepple Handon elégedetten néz végig a Hibernáló Csarnokon. Hát megcsinálták! Ez van az arcára írva.

– Ideadná azt a csatlakozót? – az orvos egy földön heverő, apró valamire mutat, miközben másik kezével az egyik műszer kijelzőjét ütögeti – Úgy látszik, bedöglött… – Hudson segítőkészen odaugrik, és már adja is a cserealkatrészt – Nem menekülsz meg, Palm! Délután már visszavágót fogunk játszani… a tízből se engedlek kijönni!

Ez, persze, tréfa. Nem a várható eredmény, hanem maga a játszma. Palm Trepoli délutánra még semmiképp sem lehet játékos kedvében! Maga a művelet is sokáig tart. Igaz, hogy a gerjesztő erőteret már kikapcsolták az egész Csarnokban, de innen számítva legalább öt óra még az első ébredés! És azt minimum két óra lábadozás követi a megfigyelőben! Van, akinél több is…

Semmi esély nincs a délutáni játszmára. Ezt az orvos is tudja. Meg még valamit.

De ez már olyasmi, amitől megáll a szívverése. Háromszor ellenőrzi, mielőtt rekedten kiszól a technikusnak:

– Idehívná Stepple-t?

– Szóljak Mr. Handonnak?

– De nagyon gyorsan!

A zsibongás egy másodpercre sem csitul a Csarnokban. Ralph Dicke üvölteni szeretne.

27.

– Mit gondolt, csak vicc, hogy a szokásos csatorna veszélyessé vált?! Mondtam, hogy ne hívjon többet!

– Ne hívjam?! És akkor mit csináljak?! Üljek itt ölbe tett kézzel?!

– Folytassa a munkáját! Most van csak igazán szükségünk magára!

– Azt ígérte, hetvenkét órán belül otthon leszek!

– Még nem telt le az idő!

– De az áramszünetnek előbb-utóbb vége kell legyen! Nem fogják elhinni, hogy az ellátórendszer e nélkül is működik!

– Na és? Mindjárt visszaadjuk nekik az energiát!

– És akkor hogy fogok kijutni?!

– Megtaláljuk a módját, ne izguljon! Mire jutottak?

– Kinyitották a Csarnokot!

– Ezt én is tudom, de mire jöttek rá?

– Mire hármat számolok! Honnét tudjam?! Általános a titkolódzás! Mindenki tud valamit, de ezen a Cunningson kívül senki se mindent! Ha rám néz, sokszor az az érzésem, már le is buktam!

– Jaj, hagyja már ezt abba! Kit ébresztenek először?

– Palm Trepolit!

– Akkor még van egy kis időnk!

– Amíg el nem érik a 97-98-ast!

– A tizenkilencesnél kezdték…

– És gondolja, hogy mindegyiket végigszöszmötölik, ha azt már látták belülről?! Maximum negyed óránk van!

– Ebben igaza lehet. Várjon egy percet! Megbeszélem Edisonnal…

– Egy percet sem várok! Ott leszek a légzsilipnél, amíg maguk tanakodnak, én beöltözöm! Az is legalább tíz perc!

– Hogy lehet ilyen erőszakos?! Tudja, hogy ezért nem fogják megdicsérni?

– De esetleg életben maradok! Eddie Rosthamet, ha emlékszik rá, megdicsérték, csak hát, sajnos…

– Az egy tragikus baleset volt! Százból egyszer fordul elő ilyen szerencsétlen véletlen!

– Vagy talán kétszer! Nem szeretnék dobogóra kerülni ebben a műfajban!

– Pedig Eddie Rostham neve már ott van a „Dicsőség Palotájában”!

– De kurva jó neki!

– Hogy beszélhet így a létező legmagasabb kitüntetésről?!

– Tartsák meg a szaros kitüntetésüket! Engem inkább vigyenek ki innen! Legyen maga a „Bolygó Hőse”!

A beszélgetés hirtelen megszakad. Cunnings döbbenten ül a süketszobában, és nézi a monitoron ugráló számokat. Egy információs csatornára bukkant. Olyanra, ami nem működhet! Hiszen még áram sincs a hajón!

És semmiféle csatornát nem kötöttek a tartalék-áramforrásra. Különösképpen kifelé menőt nem…

28.

– Lynnard azt mondja, beszélni akarsz vélem!

Az orvos bólint.

– Hallgatlak.

– Be tudsz jönni?

– A fülkébe? Alig hinném, hogy elférünk ketten!

Ekkor már mindenki őket figyeli. Fél szemmel eddig is a tizenkilences felé sandítottak, de amikor látják, hogy Dicke odahívatja Handont, minden addigi ténykedésük másodlagossá válik. Teszik a dolgukat, de valójában arra összpontosítanak, ami ott történik.

– Mutatni akartam valamit.

– Bent?

Az orvos ismét bólint.

– Hát jó. Akkor mutass!

Befurakodik. Egyikük sem túlzottan filigrán alkat, szinte egymás nyakába lihegnek.

– Látod a műszert?

– Látom. – feleli Handon. A gyűrűjével megkopogtatja – Nem jelez. Nyilván befuccsolt, ötszáz év alatt nem csoda, ha egy-két kijelző gallyra megy!

– Ez egy új műszer! Most cseréltem ki.

– Igen? Akkor lehet, hogy a vezérlő elektronika…

– Nem lehet. Leteszteltem. Hibátlanul működik!

– Akkor hol van az árulás?

– Odabent.

És még mielőtt Handon bármit kérdezhetne, megnyomja a „Nyitás” gombot. Ez azonnali halált jelent a bent tartózkodó számára. Idő előtt tilos kinyitni a szarkofágokat!

A karbantartók főnöke rémülten és nagyon elkésve kap az orvos keze után.

– Megőrültél?! Mit művelsz?!

– Mit művelnék? Kinyitom.

– Dehát ez…

– Dehát ez nem jelent semmit.

– Hogy hogy nem jelent semmit?! Meg fog halni! Az orvos bólint.

– Tény. Meghalna… ha volna benn valaki!

A lassan elhúzódó fedőlap alatt azonban üresen tátong Palm Trepoli helye.

29.

Fogy az idő. Túl gyorsan próbált túl lenni a szkafander légtelenítésén, a műszer légbuborékot jelez. Ilyenkor nem engedi befejezni a műveletet. Halk szisszenéssel beszippantja a már kieresztett levegőt, és mindent előről kezd. Lépésről lépésre. És legalább tizenöt százalékkal lassabban.

– A rohadt életbe! Mi a frász szükség van erre a színjátékra?! Bárki erre jöhet, és akkor nekem lőttek!

Dühödten csapkodja a hasán villogó műszereket, de az automatika már nem engedi beleszólni a műveletbe. „Még négy perc.” – súgja a fülébe a bájos női hang.

– Ott rohadj meg, ahol vagy!

Nem hiába izgul. Az adás azért szakadt meg, mert fölfedezték az információs csatornát. A rendszer azonnal érzékelte a beavatkozást. Azt is meg tudta mondani, hogy késett a megszakítással, és a beavatkozó minden bizonnyal azonosította az adás helyét. Ez hiányzott a legkevésbé!

Ha ugyanis elég gyorsan a helyszínre érnek, egy hőérzékelővel követni lehet a nyomait.

Hiába nincs rajta a hajónaplónak készülő, automatikus felvételeken. Ha nem a kazettán kezdik keresni, hanem eszébe jut valakinek a hőérzékelő, neki vége!

És Cunningsnak eszébe jut. Egész pontosan úgy okoskodik, hogy a felvételek megvárják. Ha azokon van valami, azt ráér megnézni később is, a hőlenyomatok viszont kihűlnek! Szinte rohan fölfelé a vezérlő felé vezető lépcsőn. A műszer tévedhetetlenül jelzi a helyes irányt.

– Julio, jelentkezz! Julio, hallasz?! Ronnie, Stepple! Hallotok engem?!

Egyikük sem hallja. Már mindenki ott tolong a tizenkilences hibernáló fülke előtt. A kommunikátorok a liftaknába állított kiskocsin hevernek. A Csarnokba tilos bevinni őket.

Egyedül Stepple-nek van speciális, 74 gigahertzes adó-vevője, de a kibernetikusnak ez nem jut eszébe. A hagyományos készülékkel próbálkozik.

– Mi az, Ned? Valami baj van?

Puff neki. A parancsnok jelentkezik. Pillanatnyilag őt hiányolja a legkevésbé. Mindegy, legalább nem lesz egyedül.

– Igen, Wet, gond van! Merre vagy?

– A központi hálózat elosztótermében, miért kérded?

– Gyere ide gyorsan! Azonnal!

– Ide?! Hová ide?!

Egy pillanatra elmegy az adás.

– Azt hiszem, a Vezérlő felé tartok! Ott találkozunk! Van valami fegyver a közeledben?

– Te megőrültél!

– Egyáltalán nem! Akaszd le a folyosó faláról a poroltópisztolyt, ott jössz el mellette!

Két-három kimaradás is megszakítja a mondatot.

– Egy szavadat sem értem!

– Nem is kell, csak csináld, amit mondok! Egész biztos, hogy a Vezérlőbe ment!

– Kicsoda?! Ki ment a vezérlőbe?!

A kommunikátor recsegni kezd.

– Ne érdekeljen, csak indulj már!

– Hová, az Isten szerelmére?!

– A vezérlőbe! A v-e-z-é-r-l-ő-b-e!

A recsegés egyre erősebb. A műszer pontosan mutatja az irányt. Cunnings dühösen csapkodja a kommunikátort.

– Wet, hallasz?! Wet!

A parancsnok talán válaszol valamit, de egyetlen szavát sem érteni. Kialszik a folyosólámpa.

„Még egy perc, negyven másodperc!” búgja a kellemes női hang egy szkafander sisakhangszórójában.

30.

A nyüzsgés egy szempillantás alatt megszűnik. A gépek leállnak, mozdulatlan arcok merednek a tizenkilences kabinra.

– Mi történt? – kérdezi Warm. Bertuccival együtt érkeznek a terem túlsó vége felől. – Nagyon nagy a csönd!

– Nem véletlenül. – feleli Handon. Egyedül lép ki a kabinból. Egészen rekedt a hangja.

– Nocsak! Mirelite sóska volt a mélyhűtőben?

– Állatira jók ezek a viccek, Mr. Warm, de ugye, nem veszi rossz néven, hogy viszonylag ritkán nevetek rajtuk?

– Sose aggódjon emiatt! Mi ez a gyászos hangulat?

– Hogy mi? Nos, pillanatnyilag úgy tűnik, eggyel kevesebben vagyunk!

A reaktormérnök körülnéz. Látszik, hogy nem érti.

– Ez valami tréfa?

– Hát persze! És poénja is van: Palm Trepoli eltűnt! – szünetet tart, amit senki sem akar megtörni – Na, hogy tetszik?

– Hogyhogy… eltűnt?!

– Nem tudjuk. A tizenkilences fülke üres! Egy lélek sincs benne.

– Dehát az lehetetlen!

A karbantartók főnöke széttárja a karját. Aztán üvölteni kezd.

– Ki mondta, hogy abbahagyhatják a munkát?! Mindenki vissza a helyére! Azonnal! Nem hallják?!

A reaktormérnök egy pillanatra azt hiszi, Handon vele üvölt. Az emberei lassan ocsúdnak föl. Szinte mindenki elhagyta a helyét.

– Mi lesz már?! Talán kérvényt nyújtsak be?!

– Hogy lehet üres a tizenkilences kabin?!

– Mondom: nem tudjuk, Mr. Warm! Egyszerűen üres! Legalább háromszáz éve…

– Háromszáz éve?!

Handon bólint.

– Szabályos ébresztés volt. Méghozzá automatikus! Induláskor programozták be.

– Tehát előre tudták…

– Odahaza? Igen, nyilván a terv része volt. Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy egyben utunk célja is!

– Micsoda?

– Ami háromszáz éve történt!

Lynnard Hudson ütögeti meg a vállát.

– A huszonötös fülke is kész. Jöhet a doktor. – és mielőtt a főnöke megkérdezné, már mondja is – Niels Clarson, navigátor. A legjobb minősítéssel került a hajóra.

– Jól van Lynnard, máris jövök! – az orvos kezét törölgetve lép ki a kabinból. Egy olajfoltot próbál eltüntetni a tenyeréről. – Merre van a huszonötös?

Sietve indulnak el. A fülsértő hangon nyikorgó kocsi nehezen tartja velük a tempót. Pedig ketten tolják.

Kínos másfél perc kezdődik. Senki sem meri abbahagyni a munkát, de legszívesebben mindannyian a huszonötös fülke előtt tolonganának. A kezük lassabban mozog. Pillantásuk egyre csak a bejáratnál eltűnő orvost keresi. Sokáig hiába.

Aztán meglátják, és Stepple Handon minden erélye hiábavalónak bizonyul. A munka azonnal leáll.

31.

„Kérem, indítsa el az oxigéncserét! Az öltözék beüzemelése megtörtént.” Megnyomja a gombot. A sisak automatikusan bezárul, rövid sötétség után felvillan a vállpántba rejtett kamerák képe. A nyomáskiegyenlítő merev páncéllá változtatja a rugalmas anyagot.

– Ned, itt vagy? – hallja a mikrofonon keresztül. Tehát megtalálták! Időt kell nyernie!

Elmosolyodik, ahogy megszületik benne az ötlet. Nem száz százalékos megfejtés, de ad némi esélyt. Gyorsan bepötyögi a megfelelő kódokat.

A parancsnok tanácstalanul bóklászik körbe a vezérlőteremben. Szorosan markolja a kisebb tüzek elfojtására alkalmas pisztolyt, és nagyon utálja a helyzetet.

Hiába próbál mindent megfigyelni. Túl későn veszi észre a zsilipkamra használatára utaló jelzőfényt. Addigra már mind a négy kigyullad.

– Hol van?! – toppan be Cunnings. Nála is van egy tűzoltópisztoly.

– Kicsoda?! – Truper még mindig nem ért semmit.

– Itt kell lennie! Miért égnek a zsilipkamrák tesztlámpái?!

– Nyilván van bent valaki!

– És ezt csak így mondod?!

– Hogy mondjam?

A kibernetikus dühösen legyint.

– Melyikben lehet?!

– Kicsoda?! Azt sem értem, amit kérdezel!

– Mind a négy lámpa égett, mikor bejöttél?! – Cunnings szinte üvölt.

– Mindegyik… Illetve nem tudom! Csak az előbb vettem észre őket!

– Akkor tiéd a kettes, enyém az egyes! Meg kell találjuk, mielőtt… mozogj már, az Isten szerelmére!

A kibernetikus a kezelőpanelhez rohan, és vadul nyomkodni kezdi a gombokat. Truper határozatlanul ballag a másik ajtóhoz. Ő is elkezdi az átjáró blokkolását.

Kisvártatva két piros, kijelző gyullad meg. A nyomáskiegyenlítő aprókat szuszog, majd megadja magát. A zsilipkamrák ajtaja kinyílik. Teljesen üresek.

– A francba! Gyerünk a másik kettőhöz!

De ekkor már késő. A hármashoz nem enged hozzáférni az automatika. „Nyomáskiegyenlítés megtörtént. Az átjáró használatban.”

– Elkéstünk?

– El! – bólint Cunnings dühösen – Meglépett!

– De kicsoda?!

– Honnan a fenéből tudjam?! – majd némi töprengés után hozzáteszi – Julio kakukktojása!

Ez persze semmit sem mond a parancsnoknak. A kibernetikus épp magyarázni kezdené, amikor eszébe jut valami.

– Gyere! – kiáltja hirtelen. Truper nagyon megijed.

Az irányítópulthoz rohannak, és Cunnings ismét belemerül a billentyűk püfölésébe. Néhány másodperc múlva a nagy monitor a hármas zsilipkamra kijáratát mutatja.

Egy szkafanderes alak lebeg át rajta éppen. A hátán ott a rakétaelven működő, sűrített levegős meghajtó. De még nem kapcsolja be. Nyilván biztonságos távolságba akar kerülni a hajótól. Cunnings az S.O.S, csatornát választja, azt minden űrruhának érzékelnie kell.

– Állj meg, akárki is vagy! Állj meg, hallod?!

Semmi válasz nem érkezik.

– Ha nem felelsz, módomban áll a meteorelhárítót használni! Tudod, mi egy ekkora célpontot telibe találni a védelmi rendszernek?! Nem is feladat!

Persze, esze ágában sincs ehhez a megoldáshoz folyamodni. Az odakint lebegő alak azonban megérti a fenyegetést. Olyan váratlanul kapcsolja be a meghajtót, hogy az nagyot ránt rajta. Elveszíti felette az uralmat. Megpördül, és félelmetes sebességgel a hajó farokrésze felé csapódik. A kibernetikus üvölt.

– Hé! Állj meg! Fordíts az irányzékon, hallod?!

De hiába. A meteorelhárító automatika most magától teszi meg azt, amivel Cunnings csak fenyegetőzött. A menekülő vagy a meghajtó használatával, vagy a meteorelhárító-rendszer működésével nincs tisztában. Egyenesen belerohan a rakétákba.

Egyszerre négy találja telibe. Miszlikre tépi a detonáció, a hajó felől fölépülő védőernyő megakadályozza, hogy a lökéshullám elérje a hajótestet. Már nincs miért kiabálni.

Döbbenten nézik, ahogy az össze-vissza kavargó maradványok egyre távolodnak tőlük.

32.

– Mi van, Ralph?! Az ég szerelmére, szólalj már meg!

Bertucci szokatlanul izgatott. A többiek sem kevésbé. Leengedett kézzel bámulják az orvost, a két elhangzó mondat benne van a levegőben:

– Ez is üres. Pontosan azóta, mióta a másik! – majd hosszú, legalább tíz másodperces szünet után hozzáteszi – Egyszerre ébredtek, és egyikük sem tért vissza többé…

Handon most először érez félelmet. Nem akarja mutatni, de a hibernáló kamrákon végignézve, egy temetői kolumbárium jut eszébe, sírt jelképező, személytelen fülkék végeláthatatlan sorával.

– Uram Jézus! – szalad ki a száján – Mi történhetett?!

– Nem tudom, de célszerű lenne megnézni a többit is! Hátha nem úgy van, ahogy most melegében képzeljük!

Warm szokatlanul udvarias. Csöndes és kimért. Mindenki azt hiszi, gúnyolódik.

– Magának ilyenkor is van kedve otromba tréfákat gyártani?!

– Büszke lennék rá, ha volna! Sajnos azonban pont annyira be vagyok szarva, mint maga! Ezért gondoltam, hogy miután a harmincegyes, negyvenhármas és ötvenkilences fülke is ébresztésre kész, nézzük meg őket! – megtörli a homlokát – De fölösleges Ralph-ra bíznunk mindet, a legfontosabb kérdést bármelyikünk el tudja dönteni! Csak akkor szóljunk neki, ha valamelyikben van valaki!

Ezzel körülírja azt, amitől leginkább tartanak. Mi lesz, ha minden kabin üres? Ha egy lélek sincs itt rajtuk kívül?

Eddig az ébresztéstől reméltek mindent. Addig terjedt a felelősség, odáig húzódott a kétségbeesés határa. Most ez a határ kitolódott. Nagyon-nagyon messzire. Talán elérhetetlen távolságba. Hiszen, ha egyedül vannak, csak magukra számíthatnak! Az pedig kevesebb, mint amit legelkeseredettebb pillanataikban reméltek. Szinte semmi.

Nem egész fél óra alatt harminchét kabinban kezdik el az ébresztést.

És ugyanannyiban fejezik is be. Mind üresek.

– És figyeljétek meg, a többi is az lesz! – jegyzi meg csöndesen Bertucci – Mi lett velük?! Mi történhetett háromszáz évvel ezelőtt, ami szinte az egész legénységet elpusztította?!

Warm a fejét rázza.

– Nem tudom. Pedig nyilván ez a megoldás kulcsa! Nem véletlenül titkolja olyan erővel ez a tetűláda! – a fedélzeti computer optikai érzékelőire mutat – Valamiért minden nyomot elgereblyéz a dolog körül!

– De miért?! Vajon miért?! – a csillagász is a fejét rázza – Semmi értelme az egésznek!

– Dehogynem! Épp az a baj, hogy ezer értelme lehet!

– Egyet mondj!

– Kérlek… Háromszáz éve a legénység tagjai véres harcba keveredtek a fotocella-szemű druidonokkal, és mivel ők jóval ügyesebben kezelik nálunk a pszi-delta-alfa mezondetonátort, hát odavesztek! A druidonok elfoglalták a hajót, és most velünk együtt viszik haza az Egzotikus Különlegességek Boltjába, csemegének! Na?

Büszkén néz körül.

– Hát, nem sok szentimentalizmus szorult beléd, annyi szent!

– A valóság sokszor csöppet sem szentimentális!

– A valóság? – Bertucci nem hisz a fülének – Az egész baromságnak annyi valóságalapja sincs, mint egy mákszem!

– ”Mint egy mákszem…” Milyen költői! Fölírhatom?

– Gondolom, rettentő eredetinek érzed magad! Persze, ha nem itt, nem ezt és nem így mondod, még az is lehetnél… – eltöpreng – Legalább azt az egyet áruld el, miért pont mi maradtunk a Csarnokban?! Miért kelt föl egyszerre kilenc komplett garnitúra legénység, és miért hagytak meg minket magnak?! Nem beszélve arról a lassan szakállas kérdésről, hogy hol is vagyunk valójában?!

– Oké, mondok másik változatot! Megléptek! Találtak egy nagyon fájin kis bolygót, és egyszerűen leléceltek!

– Isteni! Sajnos, ez is több sebből vérzik, de elsőre elég, ha rólunk mondasz valamit: miért hagytak sorsunkra?! Miért gondolták, hogy nekünk nem tetszene az a fájin kis bolygó?

– Talán úgy voltak vele, hadd hulljon a férgese! Ránk nem volt szükség: se jó nők nem vagyunk, se néger rabszolgának nem válnánk be! Akkor meg minek vesződni velünk?

Csak most figyelnek föl a Csarnokban támadt ribillióra.

– Mi az, Stepple?! Mi történt? – mindenki izgatott. Bertucci látja, hogy még annál is nagyobb a feszültség, mint eddig.

– A kilencvenhetes és kilencvennyolcas fülkében vannak! Úgy fest a dolog, hogy mindegyik üres, kivéve ezt a kettőt!

– Istenem! – összeszorítja az öklét, és csak lassan nyújtóztatja ki újból az ujjait. Gyerekkora óta ezzel nyugtatja magát. – Úgy vigyázzanak rájuk, mint a hímes tojásra!

Fogalma sincs, miért fogalmaz így. Mi az a hímes tojás?! Egyszerűen nem érti.

Csak hátul, a tudata legmélyén kezd motoszkálni valami. Valami, amit ha kényszerítenék, se tudna megfogalmazni…

– Doktor Dicke már dolgozik velük! Az összes gépünk a két fülkét biztosítja!

– Kik fekszenek benne?

– Két, külső munkára kiképzett karbantartó! Isaac Hoyle és Ray Lem…

– Ebben tévedsz, Stepple! Nem ők vannak odabent.

Döbbenten fordulnak a kilencvenhetes fülkéből kilépő orvos felé.

– Mit akarsz ezzel mondani?! – kérdezi Handon. Próbál nagyon magabiztosnak látszani. Mindenki számára világos, hogy remeg a hangja.

– Azt, amit mondtam. Semmi másra nem gondoltam. – majd megerősítésképpen hozzáteszi – Ezek nem ők.

– Hogyhogy nem ők?!

– Úgy, ahogy mondom. Ebben a két fülkében is szabályos ébresztés történt háromszáz évvel ezelőtt! A mostani „lakók” sokkal később kerültek ide,…

– Sokkal később?! Mikor? – Bertucci nehezen veszi a levegőt. Kezdettől fogva probléma van a szívével.

– Egy héttel ezelőtt. Épp azon a napon…

– Mikor Han és Sande eltűnt?!

– Nem tűntek el. – feleli csöndesen az orvos. Furcsa grimaszt vágva nézegeti a tenyerén éktelenkedő, makacs olajfoltot. – Itt vannak bent. Csak nincsenek maguknál, persze…

33.

Paul Nernski aggódva ül a műszerek előtt. Végig nem lehetett bent a Hibernáló Csarnokban, a főelosztó routereit bízták rá. Csak elejtett félszavakból következtethet a történtekre. És még így is jobban jár, mint Torre!

Hozzá legalább néha kiszalad valaki. A tizennegyedik szinten, az akna hátsó falához rögzítve azonban még ennél is kevesebb információhoz lehet jutni.

Sajnos, szükség van erre az ellenőrzési pontra! Innen kapja az áramot az akna világítása, az emeleti ideiglenes lámpák, sőt, most már a süketszoba is! Az összes tartalékuk elfogyott, a Csarnokban használt áramforrás táplál mindent. Nem kockáztathatják a vele való összeköttetést. Ez része a tervnek.

És most az egyik műszer azt jelzi, hogy az energiát hordozó elektronok nagy tömege kezd Torre ellenőrzési pontja felé áramlani! Nem kell különösebb matematikai készség hozzá, hogy megbecsülje a veszteség mértékét. Negyed órányira teszi az időt, amit fedezni tud a benti áramforrás! Aztán végük van. Előveszi a kommunikátort.

Torrét hívja, de a fizikus nem jelentkezik. Vagy legalábbis nem lehet eldönteni, jelentkezik-e? A készülék csak recseg.

A veszteség vészes iramban nő, nyilvánvaló, hogy Mickey hatalmába kerítette valamelyik becsatlakozási pontot! Most azon keresztül próbálja meg „leszívni” maradék energiájukat: A navigátor kétségbeesik. Mit tegyen?

Gass Boyle jelenik meg sántikálva az ajtóban.

– Tudod, mi történt?

– Nem, de fontosabb probléma is van!

– Alig hiszem….

– De, Gass! Át kell venned a helyem! Elszivárog az energiánk, és Amunsen nem jelentkezik! Fölmegyek, megnézem mi lehet az oka!

– Ezt nem mondod komolyan?! – rémülten bámul a műszerek tömegére.

– Ne félj, nincs benne semmi ördöngösség! Most lekapcsolom a fölfelé menő ágat, ezzel elvágjuk az elszivárgás útját…

– De akkor sötét lesz a liftaknában!

– Tudom.

– És a csörlő sem működik majd!

– Nem. Tizennégy emeletnyit kell megmásznom.

– Te nem vagy normális! Én nem vágnék neki!

– Ilyen lábbal én sem. Látod, mekkora előny egy baleset? Fel vagy mentve a mászás alól!

– Paul, ne hülyéskedj! Vaksötétben fölmászni…

– Sose aggódj értem! Ha leszólok a kommunikátoron, állítsd vissza a fölfelé menő ágat! Látni fogod ezen a műszeren, hogy még tart-e a leszívás? Ha nem, nyomd meg a kettes gombot! Ha igen, azonnal kapcsold ki újra! Világos?

– Aha. – épp csak a keze nem remeg, szinte fizikai fájdalmat érez a műszerek láttán – És a süketszoba? Az is innen működik?

– Már igen. Kimerült minden tartalék.

– Akkor mi lesz?

– Mi lenne? Egy ideig az sem fog működni. Na, lássunk hozzá!

És mindenféle teketória nélkül lekapcsolja az áramot. A liftakna sötétbe borul. Most látszik csak, hogy a szokásos őrzőlámpák sem égnek.

– Látod a hevedert? – kérdezi a biológus riadtan.

– Már a kezemben van.

Hallani, ahogy a zár bekattan.

– Biztos tudod, mit csinálsz…

– Ne izgulj, nem voltam fölmentve tornából! Te csak figyeld a műszereket!

És búcsúzkodás helyett szó nélkül nekivág.

A lábát a liftakna kazettás burkolatának peremébe támasztja, úgy kapaszkodik fölfelé. Egyelőre egészen könnyen megy. Percek alatt hagy maga mögött két emeletet.

Közben egyfolytában Torrét próbálja elérni, de a fizikus továbbra sem válaszol. A kommunikátor fejhallgatójából csak recsegés érkezik.

Aztán az egyik kazetta megbillen. A navigátor ijedten kap a kötél után, és a keze beleakad a szája előtt lógó mikrofonzsinórba. A kábel azonnal elszakad, az apró szerkezet a liftakna falának ütődve zuhan lefelé. Paul Nernski többet nem szólongatja a fizikust.

Csak mászik fölfelé, egyre nagyobb iramot diktálva. A lába alatt kétszer is megbillen egy-egy kilazult burkolati elem, de most már számít rá. A kezére hurkolt kötél nem engedi, hogy túl nagyot zuhanjon.

Szinte semmit sem lát. Lámpája nincs, a műszerek lenti derengését már éppúgy nem lehet észrevenni, mint a tizennegyedik emeleti elosztópontot. Még nyolc szint van hátra.

Érzi, hogy izzadni kezd, a tenyerén meg-megcsúszik a kötél. Az igénybevételhez nem szokott bőr kezd kisebesedni. De nem áll meg.

Furcsán grimaszolva meresztgeti a szemét fölfelé, hátha meglátja Torrét.

Aztán megérzi a fuvallatot. Először még tetszik is neki. Izzadt arcát az áramlat felé fordítja, és élvezi a hűvöset. Föl sem merül benne, hogy az oxigéncserélő semmiképp sem működhet áram nélkül.

Ha viszont áram van…

Későn jut idáig gondolatban. Vakító fényár önti el a liftaknát, a központi automatika egyszerre zárja be az ajtókat az összes szinten. A tizennegyediken is.

Meglátja maga alatt Boyle-t. Valamit kiabál. Nem érti, mit, annyira visszhangzik az akna. Fölnéz.

Azonnal világos lesz minden. Az ajtó zárása átvághatta a fenti rögzítést. Torre ideiglenes állása épp feléje zuhan. Nincs hová menekülnie.

Még föllép a legközelebbi kazetta peremére, de ez sem mentheti meg. Mégis szerencséje van. A falba rögzített csigán egy pillanatra megfeszül a kötél. Megrántja a hajlított csőből készült tákolmányt, és ezzel kibillenti a pályájáról. Egy hajszállal húz el a navigátor előtt, szinte súrolja az arcát.

A rögzítés azonban ahhoz nem elég erős, hogy megállítsa a zuhanást. Inkább kiszakad a falból. Az egész holmi csigástul zuhan Boyle felé. A biológus csapdába esik.

Kimenni nem tud, a bezáródott ajtó kinyitására már nincs idő. Egy négyszer négy méteres helyen kell megúsznia a becsapódást. Nem sok esélye van rá.

Rémülten sikoltozva rohan sarokból sarokba. Nem tudja eldönteni, hol jobb. Torre állásának eldeformálódott torzója gumilabdaként verődik egyik falról a másikra. Paul Nernski nem néz oda.

Lábujjhegyre emelkedik a keskeny peremen, másképp nem fér el a lába. Kezeit az oldalsó kiemelkedések közé feszíti. Igyekszik nem gondolni semmire, érzi, hogy könnyen úrrá lehet rajta a pánik. Hat emelet mélység tátong a lábainál.

Behunyja a szemét, és csak hallja, mikor az irgalmatlan detonáció véget vet a zuhanásnak. Boyle is elhallgat. Fájdalmas, süket csönd lesz úrrá a liftaknán.

A navigátor nem mozdul. Sokáig nem meri kinyitni a szemét.

Talán, percek múlnak így el, vagy még több. Nem tudja megítélni. A vádlija remegni kezd, szabályos görcs rántja össze az izmait.

Tudja, hogy vége. Hat emelet zuhanást nem lehet túlélni.

34.

– Mi lehetett ez?!

– Nem tudom, nyissuk ki az ajtót!

Egy örökkévalóságig tart, mire sikerül nekik. Megdöbbennek a látványtól. A navigátor néz velük farkasszemet, az akna szemközti falához lapulva.

– Jézusom, Paul! Te mit keresel itt?!

– Előbb-utóbb semmit, mert épp levetni készülök magam! – újra becsukja a szemét – Könyörgöm, találjatok ki valamit!

Lábai egyre kevésbé engedelmeskednek az akaratának. Mindkettő úgy remeg, mint a drótra lógatott békacomb.

– Várj, még egy kicsit tarts ki! – a kibernetikus lázasan keresni kezd. Végül egy, az átépítésből ottmaradt pallón állapodik meg a tekintete. – Ez lesz az! Gyerünk, Wet, tiéd a másik vége!

Fölemelik, és óvatosan betolják az aknába. Közben odalent zaj támad. Egyikük sem mer lenézni, nyilván a Hibernáló Csarnok szintjén is kinyitották az ajtót. Most találhatják meg Boyle-t.

– Vigyázzatok, ha bármi leesik, meghaltok! – üvölt le a parancsnok, anélkül, hogy odafordulna. Derékig behajol az akna fölé, úgy próbálja beigazítani a deszka túlsó végét a kazetta peremébe. Harmadikra sikerül.

– És most mit szeretnétek?! Ugorjak rá?!

A navigátornak igaza van. Vagy másfél méter választja el a pallótól! A dolog képtelenségnek tűnik.

– Oké, följebb tesszük!

Próbálják megemelni, de nem könnyű, hiszen több mint négy méteres darabja lóg be az akna fölé. Mikor mégis elmozdul kissé, lecsúszik, és majdnem elszabadul. A parancsnoknak meg kell löknie, hogy az alatta lévő perem meg tudja állítani. Szerencséjük van. Egy hajszálon múlik a dolog. Odalent épp most szabadítják ki Gass Boyle testét a romok alól.

Cunningsék újra próbálkoznak. Egy zsámolyt tesznek a palló alá, és e mögött igyekeznek megbillenteni. Nem sok sikerrel. Aztán lassan mégis emelkedni kezd a túlsó vége. Mint egy mérleghinta. Ügyetlenül egyensúlyozva próbálják beakasztani a navigátor lába melletti kazetta peremébe. Eközben többször is eltalálják a bokáját.

– Le akartok ütni innen?!

– Gondoltuk, kicsit megtáncoltatunk, de nem kapkodod elég gyorsan a lábad!

Végre jó pillanatban engedik el. A palló épp a megfelelő helyre zöttyen.

– Hát ez remek! És most hogyan tovább?!

– Rálépsz, és átsétálsz rajta. Ennyi az egész.

– Te nagyon hülye! Ha én most fölemelem a lábam, le se teszem többé! Egyenest a többiek nyakába ugrom!

– Pedig ez az egyetlen megfejtés. Próbáld meg, gyerünk!

A navigátor megpróbálja. A jelenet azonban egész másképp alakul. Már az első pillanatban látszik, hogy az a lépés nem ér el a pallóig, az egyensúly viszont elveszik.

Paul Nernski kibillen a hatemeletes mélység fölé, és dőlni kezd. Elüvölti magát.

Odalent fejvesztve menekül mindenki, rémülten próbálják kitalálni, hová fog zuhanni. Szabályosan tülekednek a kijáratnál.

Látják, ahogy széttárja a karját fölöttük, és utolsó szalmaszálként magához öleli a deszkát. Oldalról kapja el. Vele együtt kifordul, azonban csodák csodájára a széle a peremen marad.

Csak a parancsnok sínyli meg a dolgot. Úgy állba vágja a másik vége, hogy két foga azonnal kiröpül. Egy pillanatra megszédül a fájdalomtól. Óriási lélekjelenléttel taszítja mégis a zsámolyt az elmozduló palló alá. Olyan az egész, mint valami burleszkfílm. Csak senki sem nevet.

A navigátor tehetetlen csomagként lóg a kézzel-lábbal átfogott deszka alatt. Idétlenül araszolva próbál kijjebb kerülni, miközben szálkák hada fúródik a tenyerébe. Két társa minden erejével igyekszik megtartani a mindenfelé csúszkáló bútordarabot.

Megszólal Cunnings kommunikátora.

– Mi az Istent csináltok odafönt?!

„Tehát már ez is működik!” A kibernetikus meg sem próbálja kivenni a zsebéből a készüléket. Mind a két keze foglalt, bízik benne, hogy ahogy ő hallja Bertuccit, a mikrofon is hallani fogja őt. – Mindenesetre üvölt.

– Pault igyekszünk lehalászni! Hogy van Gass?!

– Rohadt mázlija volt! Csak a lábát kapta el a cucc, porrá zúzta rajta a gipszet!

– És a sípcsontom?! – a biológust a távolból hallani – Egy ép szilánkja sem maradt! Neked ez mázli, hülye csillagász?!

– Hallod? Egész jól van!

Közben Paul Nernski eléri a liftajtót. Megragadják a kezét, és olyan ügyetlenül kezdik kirángatni, hogy majdnem mindhárman lezuhannak. Legalább egy percig tart, mire a navigátor végre szilárd talajt érez a lába alatt, illetve inkább a háta alatt, mert abban a pillanatban elnyúlik a földön, és behunyt szemmel lihegni kezd. Élvezi a megtalált egyensúlyt.

A többiek is nehezen kapkodják a levegőt, a parancsnok vérző száját törölgeti. Sokáig nem történik semmi más. Aztán Paul fölemeli a fejét.

– És Amunsen? Hová lett Amunsen? – még mindig liheg. Cunnings és Truper egymásra néznek. – Mi van? Miért nem feleltek?

– Baleset történt. – szólal meg végre a parancsnok. Fájdalmasan fölszisszen, mikor az ínyéhez ér a nyelve. Kicsit selypít. – Torrét miszlikre tépte a meteorelhárító-rendszer. Azonnal meghalt.

Eszébe sem jut, hogy szavait a Hibernáló Csarnokba is továbbítja a kibernetikus mikrofonja.

35.

Az orvos mindenkit kizavar a Csarnokból. Egyedül Hudson maradhat vele, ő segédkezik Sande fülkéjénél. Han Ralsoomot maga veszi kezelésbe.

Olyan gondossággal járnak el, amilyennel talán még soha. Handon be-benéz megállapítani; hogy minden rendben van-e, de igazából csak az áramforrás felől akar megbizonyosodni. Hátha Mickey újrakezdi a cirkuszt.

Ilyesmire azonban nem kerül sor. A második szint lassan kiürül.

A társaság a tornateremben gyűlik össze, itt a legtöbb a hely és a legnagyobb a zuhanyozó. Mindannyian tetőtől talpig mocskosak.

A kosárpalánk mögötti nagy monitort rácsok védik az esetleg odapattanó labdától. Tátott szájjal nézik végig rajta Torre iszonyatos drámáját.

A tehetetlenül kapálódzó és szétpukkanó szkafander látványa mindannyiuknak sok. Nem tudnak tőle szabadulni. Most érzik először, hogy valami szörnyűség történt.

Pedig Han és Sande felderítőhajójának becsapódása is sokkolta őket, mégis valahogy személytelenebbül adta tudtukra a visszavonhatatlant. Amit aztán a sors, valami kifürkészhetetlen manőverrel, most mégis visszavont, bár egyikük sem érti, hogyan.

Mindenesetre az ezerfelé szétspriccelő emberi és szkafanderfoszlányok nem hagynak kibúvót.

– Halott. – suttogja Paul – Egyszerűen nem tudom elhinni!

– Akkor jusson eszedbe, hogy nemcsak halott, de áruló is!

– Neked elment az eszed, Ned! Kinek árult volna el és mit?!

– Elfogtam egy adást… kifelé ment! És Amunsen küldte!

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy kis híján tetten értem! Inkább kimenekült, nehogy el tudjuk kapni…

– Szép kis menekülés!

– Baleset volt! Nyilván nem ezt akarta…

– Hanem mit?! Palackkal elevickélni a Tau Cetire?!

– Nem tudjuk, mi várta odakint! Lehet, hogy egészen közel vannak!

– Kik?!

– Az Idegenek… Ők… Bárki.

– Mondjuk, öt kilométernyire?! Mert a palack ennyit tud!

– Még az is lehet. Meg az is, hogy küldtek volna érte valakit!

A navigátor a fejét rázza.

– Hülyeségeket beszélsz! Amunsen négy évig a padtársam volt, együtt jártunk középiskolába! Nagyon jól ismertem. Oszd ki másnak az Idegen ügynök szerepét!

– Sosem tudhatod, mi lakik egy emberben! Hová sodorta az élet…

– Hová sodorta volna?! Az Orion-ködbe?! Vagy egyszerűen az utcán futott össze az Idegenekkel?! Tisztára baromság, amit mondasz! Semmi értelme! – nagy levegőt vesz, hátha attól csökken a belőle kitörő indulat

– Meg aztán fizikus volt. Nagyon jó fizikus. Pontosan ismernie kellett a meteorelhárító rendszer működését! Miért futott a karjaiba?! Magától nem tett volna ilyet!

– Nem is magától tette. Pánikba esett! Megfenyegettem, és ő elügyetlenkedte a dolgot. Mondom: baleset volt!

– Mondhatsz, amit akarsz! Nem hiszem el. Ez az árulósdi pedig egy ócska tévésorozatba illő fordulat! Egyszerűen nem értjük a helyzetet, és megpróbálunk kitalálni mindenféle állatságot! Csakhogy ez most egészen szarul sikerült, tudod?!

Dühösen leakasztja a törülközőjét a falról, és elindul a zuhanyozó felé. Lawlinson és Soccer jönnek vele szemben, derekukra csavart fürdőlepedőben.

– Az öltözőben már nincs hely, zavar, ha itt öltözünk át?

– Éntőlem… – Cunnings ingerülten rándítja meg a vállát – A többieket is meg fogod kérdezni? Vagyunk itt legalább tizen!

– Bocsánat, hogy szólni mertem! – a parancsnok helyettese dühösen csapja le a holmiját a padra – Máskor majd írásban kérek engedélyt!

A fürdőlepedőt a bordásfal egyik rúdjára akasztja, Lawlinson azt is a padra dobja. A kibernetikus szó nélkül arrébb megy.

Neki sem stimmel a történet. Mindannyian szerették Torrét, olyan kedves, nagy mackó volt, aki mindig rossz vicceket mesélt (vagy jókat rosszul, ami ugyanaz), és sohasem bántott meg senkit. Ha megkérték, mindenkinek segített. Miért pont ő lenne áruló?

Vagy épp ezért? Rá gyanakodtak volna utoljára?

Cunnings attól tart, ez már sohasem fog kiderülni. A nagy monitoron épp huszonkilencedszer zajlik le a tragédia, undorodva fordít hátat a jelenetnek. Leginkább a saját hangját nem akarja hallani, ám ezen nem segít a fordulat.

36.

– Kicsit megkésett ez a magyarázat!

– Sajnálom, Ned! Nem gondoltam, hogy így végződik a dolog! – a csillagász kínosan feszeng – Vártam a kedvező alkalmat…

– Hát most eljött! Gratulálok! Csak már az egésznek nincs semmi értelme…

– Tudom. De mit csináltál volna, ha korábban elmondom?

– Fogalmam sincs. Talán kérdőre vonom!

– Aha! Akkor csak hamarabb meglépett volna!

– Na és? Ez most jobb?! Ha előbb tudom, hogy Torre az, valamit kitaláltam volna! Ebben egészen biztos vagyok!

– Én figyeltem mindenütt! Nem csinált semmit.

– Hát persze! Épp csak egy információs csatornát tartott fenn kifelé… ki tudja, mióta! Minden, amit előtte mondtunk, olyan volt, mintha kikiabáltuk volna az ablakon!

– Nem avattuk be semmibe! Ha megpróbáljátok, szóltam volna! Erre vigyáztam!

– Mindegy, most már nem tudunk segíteni a dolgon! Mit mondtál, mit szeretnél?

– A felvételeket a haláláról. Ki akarom próbálni a módszeredet rajtuk!

– Mi a fenének?

– Motoszkál bennem valami. A végére akarok járni!

– Nagyon titokzatos vagy ma!

– Te is csak akkor mondod el az ötleteidet, ha már hetvenszer körüljártad minden irányból!

– De mégsem tartom magamban olyan sokáig őket, hogy rám rohadjanak!

– Oké, egy null a javadra, de most már add ide a felvételt! Nem sok időnk van!

Cunnings dühösen gépel valamit a billentyűzeten.

– Mi a kódod?

– Hetvenkilenc-ötven. Beteszed a fachomba?

– Le tudod hívni a szobádból! Gondolom, ezt akartad?

– Ezt. És ne dühöngj! Minden jóra fordul!

– Hát persze. Most inkább nem mesélem el, mire jutottam ma délelőtt! Nem hinném, hogy létezik még a számunkra kedvező fordulat!

– Rémeket látsz!

A kibernetikus bólint. Szóban már nem válaszol. Nem is köszön a csillagásznak, mikor az kimegy a szobából Csak ül, és kifejezéstelen arccal néz maga elé.

37.

Ketten lovagló ülésben ülnek a széken. Handon fel-alá sétál. Warm viszonylag normális pózban terül el az egyik fotelben, de a lába meg nem áll. A kezével is dobolna, ha a puha kárpiton ennek bármi értelme volna.

– Valamire csak emlékeznetek kell!

– Sajnálom, Ned…

– Dehát ez lehetetlen! Kezdjük előről! Mi az utolsó, amit fel tudsz idézni?

– Wet hangját hallom a hangszóróban. Hív, hogy menjünk a megfigyelőhöz!

– És aztán?

– Semmi. Filmszakadás. Ennek a jelenetnek az emlékével ébredtem.

Han is bólint.

– Nálam ugyanez a helyzet.

– Igen? És az hogy lehet, hogy Stepple azt állítja, beszélt veletek a parancsnok hívása után?! – Handon helyeslően bólint – Valami kulcsot keresett, hogy bezárhassam labort!

– Értsd meg, Ned, hiába kínzol! Semmire sem emlékszem! – Han Ralsoom kétségbeesetten tárja szét a karját – Tegnap még az is órákig tartott, mire fölfogtam, hol vagyok!

– Tudom, Ralph-fal ketten is alig bírtunk megfékezni!

– Mert bennem volt a sietség, hogy azonnal a tizenhetedik szintre kell mennem! Te még sosem ébredtél így?

– Hogy a tizenhetedikre akartam volna menni? – megrázza a fejét – Nem rémlik…

A felderítő elveszíti a türelmét.

– Hát semmi megértés nincs bennetek?! Éppen elég, hogy nem tudom felidézni, mi történt! Már majdnem beleőrülök a dologba, és ti még annál jobban kínoztok!

– Minél?

– Hogyhogy minél?! – Warm gonosz kis kérdése dührohammá fokozza a kitörést – Takarodjatok innen! Mindannyian, halljátok?! Egyedül szeretnék lábadozni!

Paul föláll, és odamegy az ágyához.

– Igazad van, Han. Ne haragudj Ronnie-ra, de muszáj világosan látnunk! Az életünkről van szó!

– A tiétekről?! És én meg Erwin?!

– Mindannyiunk életéről. Fontos, hogy pontosan értsük, mi történt veletek!

– Hogyan, ha én se értem?! – nagy levegőt vesz, és erősen uralkodik magán, mikor újra megszólal – Tudod, milyen az, mikor az ember az álmában érzett dolgokkal ébred? Mikor még nagyon boldognak érzi magát, vagy épp elkeseredettnek, mindegy, de ahogy magához tér, rájön, hogy az egész csak, illúzió? Egy álom, aminek mégsem tud szabadulni a hatása alól?

– Te egyáltalán nem álmodtad a parancsnok hívását!

– Mégis olyan az egész! Pontosan úgy tűnik, mintha az lenne az ébredés előtti pillanat… de minek magyarázom?! Nem akartok hinni nekünk, és így nem is fogtok!

– Nem erről van szó, csak érteni szeretnénk!

– Az a gond… – szólal meg csöndesen Bertucci –, hogy már a lenti felvételekkel is baj van!

– Baj? Miféle baj?

– Hamisítványok. Egyszerű trükk az egész.

A két mondat hatásos. A szobában hirtelen nagyon nagy csönd lesz.

– Tessék?! – kérdezi Han. A hangja furcsa, az arcán teljes az értetlenség. Megnyalja a szája szélét. – Miféle hülyeség ez?!

– Sajnos, nem az. Tény.

– Tény? – nem érti – Mit akarsz tőlem hallani?

– Az igazságot. Miért hamisítottátok meg a felvételeket? Miért akartátok elhitetni velünk, hogy ez itt, karnyújtásnyira tőlünk… a Föld?

A kérdés annyira váratlanul éri őket, hogy képtelenek válaszolni rá. Han tátott szájjal bámul a csillagászra.

– Mi van?!

– Hallottad a kérdést. – Warm csöndes, de nagyon határozott – Már csak válaszolni kéne rá!

– Dehát… mit válaszoljak erre?! – még mindig nem érti – Két hétig bolyongtunk odalenn, abban az elvarázsolt kastélyban, és kis híján attól is elment az eszünk, amit láttunk! Most meg arról faggattok, hogy találtuk ki az egészet?! – vár egy kicsit, majd egészen nyugodt hangon folytatja – Fölösleges az igyekezet, hogy válaszoljak a kérdéseitekre! Hagyjatok aludni!

– Nem rúghatsz ki bennünket!

– Már miért ne tehetném? Én ennyire emlékszem, és kész! Nem tudom fölülbírálni a saját emlékezetemet…– visszafekszik, és álláig húzza a takarót – bár néha nagyon szeretném!

Steve-re gondol, akit szó nélkül hagyott ott. Még elalvás előtt, a Naprendszer külső övezetéből sem hívta föl, holott ezt mindannyian megtehették! Akkor utoljára. De ő nem tette.

Igaz, a fiú sem kereste őt. Talán nem is tudta, hogy a hozzátartozóknak ezt szabad. De az is lehet, hogy örökre meggyűlölte. Hogy ezzel az érzéssel halt meg.

– Tényleg nem akarsz semmit mondani nekünk?!

– De, valamit igen! Csak nem azt, amire vártok! – kidugja a fejét a takaró alól – Nem tetszik nektek, amire emlékszünk, mert azt mondjátok, nem igaz! Nem ott jártunk és nem azt láttuk, amit nektek hoztunk! Állítólag meghamisítottuk a felvételeket, és én nem tudlak meggyőzni benneteket az ellenkezőjéről! Ez iszonyú érzés… de ennél még sokkal szörnyűbb, amikor magamat sem tudom meggyőzni! – szünetet tart, érzi, hogy nem ura a hangjának – Emlékszem valamire, amire nem emlékezhetnék… A fiamat húsz évesen hagytam magára. Nem volt gyerek már, de mégiscsak szó nélkül mentem el! Haraggal, indulattal a szívemben. Itt kalapál bennem az utolsó nap! De nemcsak odáig, amikor eljöttem! Később is emlékszem mindenre! Később, mikor már ott sem voltam, értitek?! Pontosan tudom, mit főzött magának vacsorára, hogy elkésett másnap az iskolából, hogy csak a tévéből tudta meg, mit tettem! – elkeseredetten küzd az emlékeivel – Hogy került a fejembe ez a csomó minden?! Honnan emlékszem olyasmire, amire nem is emlékezhetnék?! Akkor gyertek vissza, ha majd erre is tudtok válaszolni! Jó éjszakát!

És a fal felé fordul. A többiek tanácstalanul néznek egymásra.

– Ő a főnök! – mondja csöndesen Sande – Ha kimentek, oltsátok el a villanyt!

38.

– Na, mi van? – kérdezi a parancsnok izgatottan. A társalgó tele van emberekkel. Mindenki ott ül vagy áll, ahol épp helyet tudott szorítani magának.

– Nem mondtak semmit. Még a kérdést sem értik. – feleli Cunnings vállat vonva.

– Hogyhogy nem értik?

– Értelmetlennek látják… gondolom! Nemigen adtak válaszokat.

– Hazudnak?

– Még odáig sem jutottunk el. Egyszerűen falnak fordultak, és beszüntették a társalgást. Ennyit sikerült elérnünk.

– Mondtam, hogy semmi értelme a faggatódzásnak! – az orvos a bejárati ajtó félfájának dőlve álldogál. Egyik kezét a zsebébe dugja. – Han olyan rohammal ébredt, ami súlyos idegrendszeri utóhatásokra vall! Túl kevés idő telt el az elalvás óta. A szervezetnek nem volt ideje megnyugodni!

– Kérdés, hogy nekünk van-e? Minél hamarabb meg kell tudnunk, mi áll az eltűnésük mögött!

– Ezt értem, csak nem biztos, hogy sikerülni fog!

– Mert?

– Mert lehet, hogy ők sem tudják. – Bertucci váratlanul szól közbe. Hátra sem fordul, a hátsó kisszekrényben keresgél – Kér valaki italt?

– Ne szórakozz, mondd inkább, mire gondolsz!

– Han igazat beszélt.

– Ezt akkor állíthatnád, ha Han egyáltalán beszélt volna!

– Akkor őszinte volt a megdöbbenése. Így jobban tetszik? – végre megtalálja, amit keres. Leemeli, és tölt magának a zöld színű italból.

– Tetszeni nem tetszik, de legalább értem, mit akarsz mondani!

– Velem ellentétben! – hajtja félre a fejét Warm. – Egyáltalán nem világos, miért kell hirtelen a pártjukra állni?!

A csillagász élvezettel kortyol bele a poharába. A tisztán mesterséges összetevőkből álló, természetazonos aromával, cukorhelyettesítővel és engedélyezett színezőanyagokkal megbolondított italt mindenki távolságtartó tisztelettel kezeli a hajón. Szinte az egészet ő itta meg.

– A helyzet az, hogy már a filmek archiválása közben beszélgettem egyszer Hannal. Tele volt kétségekkel. Nem értette, miért nem járt utána bizonyos dolgoknak! – újabb korty kedvéért tart szünetet – Egyszer sem ellenőrizték például, mi lesz a fűvel a parkokban? Normális növény-e egyáltalán, és ha igen, ki vagy mi nyírja? Az épületeket ki tartja tisztán? A kirakatokat ki mossa? Ezeket a dolgokat két hét alatt meg lehetett volna figyelni! Mégsem tették.

– És miért?

Bertucci széttárja a karját, majd az utolsó kortyot is kitölti az üvegből.

– Utólag ő sem értette. Egész biztos volt benne, hogy ez kellett volna legyen az első gondolata! És mégsem ez volt. Amire emlékszik, teljesen más, mint amit magától tett volna!

– Huhh, milyen hátborzongató! Nem azt tette, mint amit „magától tett volna”… Fut a hátamon a hideg, drága Julio!

– Hát futhat is! – megemeli a poharát Warm felé – Tényleg nem kér senki?

– Hagyd már abba ennek a borzalomnak a szopogatását! Hová akarsz kilyukadni?

– A hibernálásukhoz. Azzal is ugyanez a helyzet! Nagyon határozottan emlékeznek az utolsó pillanatra, csak éppen Stepple ugyanilyen határozottan állítja, hogy nem az volt az utolsó pillanat! Beszélt velük… utána! Ők pedig állítják, hogy nem. Érted? Pont, mint a lenti felvételeknél! Ők emlékeznek valamire, amiről mi tudjuk, hogy nem igaz!

– Ez azért nem egészen ugyanaz! Itt csak egyszerűen kiestek az utolsó pillanatok. Ez előfordul. Ilyenkor keletkeznek azok a fajta idegrendszeri zavarok is, amik Hant megvadították. – az orvos egyenként végignézi a körmeit, majd visszafordul a csillagászhoz – Aki hajlamos az ilyesmire, annál meg szokták erősíteni az utolsó emlékek valamelyikét. Ez segít visszajönni…

– Megerősítik?! Hogyan?

– Fontos ez most?

– Talán a legfontosabb!

Dicke nem érti. Bizonytalan arccal kezd bele a magyarázatba.

– Elkészítik az utolsó pillanatok EEG felvételét, és azt ébredés előtt visszajuttatják az agyba…

– Milyen módszerrel?

– Reproduktív Enkográfiának hívják az eljárást, de ne akard, hogy most részletesen elmeséljem, hogy működik!

– Eszemben sincs! Csak azt mondd meg: mást is meg lehet vele erősíteni?

– Mást? Mi mást?

– Hát olyasmit… ami esetleg meg sem történt!

Az orvos megdöbben. Megrázza a fejét.

– Én sose hallottam ilyesmiről! Ki tudna megfelelően hamisított agykéreg-mintázatot tervezni?

– Tehát nem is létezik ilyen módszer?

– Még egyszer mondom: én nem hallottam róla! De Hanék mindenféle vad találgatás nélkül is elfelejthették az utolsó perceket. Ez elég gyakori tünet.

– Na de mindketten épp ugyanannyit felejtettek el?! Han is, Sande is?!

– Hát… ez lehet véletlen. Fatális egybeesés.

Bertucci kiüríti a poharat. Elégedetten törli meg a száját.

– Van itt még más is, Ralph! Tudod, az utóbbi hetekben számtalanszor vettem észre, hogy olyasmire emlékszem, aminek nem is tudom az értelmét! Olyan mondások jutnak eszembe, amikben nem értem a szavakat. Nem fura? Milyen lenne, ha a többiek is így lennének vele? Ha ők is épp arra nem emlékeznének, amire én?

Legnagyobb megdöbbenésükre tömeges az egyetértés. Szinte mindenki bólogat.

– Helyes. Pontosan erre számítottam! – a csillagász egyenként megnéz magának mindenkit – Han és Sande emlékeznek valamire, ami egyértelműen nem történt meg! Han még olyasmire is, ami megtörtént ugyan, de ő nem emlékezhetne rá! Én és még sokan mások szavakat használunk, amiknek fogalmunk sincs az értelméről! Ronnie-nak saját fejlövése van, majd elmeséli nektek, ha akarja! Mindannyiunkkal baj van… idefönt! – a pohárral megkocogtatja a homlokát – Vagy ez is csak fatális véletlen?

Elindul, és egészen a mosogatóig sétál. Az orvostól egy lépésnyire áll meg.

– Arra még nem gondoltál, hogy az sem biztos, amit az utunkról tudunk? Lehet, hogy átéltünk valamit, amit sikeresen kiradíroztak az agyunkból! Akiéből pedig nem lehetett… az már nincs közöttünk! Ehhez mit szólnál?

Dicke nem válaszol. Az óra két rövidet pittyen, hallani, ahogy a szomszédos helyiségben beindul a konyhai automatika. Nemsokára itt az étkezés ideje.

– Megdöbbent, amit mondasz! – feleli Cunnings. Pedig a kérdés nem neki szólt. Ő is körbenéz a társaságon. – Azt hiszem, most értettem meg igazán…

– Micsodát?

– A helyzetet, amiben vagyunk.

Bertucci a mosogatóba teszi a poharat.

– Ezek szerint beletrafáltam a közepébe?

A kibernetikus ostoba képpel néz rá. Mintha nem is értené a szavait. Csak hosszú idő után válaszol.

– Ó, nem, Julio, teljesen rossz úton jársz! Egy szó sem igaz abból, amit mondtál. Csak rávezettél az igazságra… és ezt rettenetesen sajnálom!

– Sajnálod?!

– Igen. Bár ne jöttem volna rá… soha!

És zavartan próbálja egyik talpa alá szorítani a másikból kiálló cérnaszálat.

Eleinte nem sikerül neki. Minduntalan kisiklik a lába alól. Türelmesen próbálgatja, de a dolog nem olyan egyszerű. Talpának hajlatai zegzugos alagútrendszert kínálnak a meneküléshez.

Aztán a szál váratlanul megfeszül. Nyilvánvaló, hogyha most megrántaná, elszakadna.

De nem rántja meg. Elmosolyodik, és nem él a lehetőséggel.

A vezérlőpulthoz lép, majd a világ legtermészetesebb mozdulatával megnyomja a legszélső gombot.

– A probléma sokkal, de, sokkal egyszerűbb, mint hittük volna. – mondja, még mindig mosolyogva – Egyetlen megoldás lehetséges…

Mire a többiek fölfogják, mi történik, már egy szirénázó hang figyelmeztet a halálos veszedelemre. Még volna idejük odaérni. Cunnings csak hosszú másodpercek múlva koppint rá másodszor is a gombra. Ezzel minden eldől.

Egyikük sem tud megszólalni. A megdöbbenéstől mozdulatlanná dermedve várják, hogy a lassan széthúzódó acélfalak szabaddá tegyék a légzsilipet… és a sziszegve távozni készülő oxigén utat nyisson az elképzelhető legnagyobb hideg és legkisebb nyomás birodalma felé.

Még az a vigaszuk sem lehet, hogy végre meglátják az őket körülvevő igazi csillagokat. Nem lesz idejük fölfogni. Az a néhány tizedmásodperc már semmire sem elég.

– De miért?! – kérdezi Warm – Miért?!

Ennyit tud kinyögni. Az utolsó érzése a hirtelen föltámadó, tehetetlen düh…

39.

Semmiféle utasítás nincs a Tervben erre az esetre. Mindenkit lebénít a váratlan fordulat, döbbenten néznek egymásra.

Néhányan ingujjban ülnek. Csak a Biztonsági Szolgálat emberein van egyenruha, de közülük is többen a falnak támasztották fegyvereiket.

Az asztalon még a reggeli romjai hevernek.

Az őrnagy megfordul, és elmosolyodik. Ő az egyetlen közülük, aki váratlan helyzetekben is föltalálja magát. A légzsilip küszöbére támasztott pallóhoz sétál.

– Elképesztő, Mr. Cunnings! – mondja – Egyszerűen hihetetlen! Engedje meg, hogy elsőként gratuláljak! – egy pillanatig még töpreng, aztán elindul fölfelé a rámpán. Hűvös fuvallattal egyenlítődik ki a vezérlő és a kilövőcsarnok közötti, aprócska hőmérsékletkülönbség.

– Kimagasló eredményt értek el! Be kell valljam, nem hittem volna! – lehúzza a fejét, mikor belép a terembe. Elégedetten néz körül. – Az az igazság, hogy még fogadtam is önök ellen, és tessék! Toronymagasan vertek mindenkit! Toronymagasan!

Húsos tenyerét sűrűn egymáshoz ütögetve a kibernetikushoz lép. Cunnings csak egy idő után jön rá, hogy tapsol.

– Gratulálok! Mindannyian remekül dolgoztak! A döntő felismerés azonban kétségkívül az ön érdeme!

Kezet fog vele, majd sorra a többiekkel is: Truper sem marad ki. Hosszan mosolyog rá, mint akinek különös mondanivalót tartogat.

– Az ön szerepe a legnagyobb meglepetés a számomra! Lényegesen magasabb… hogy is mondjam… képzettségű parancsnokok vallottak kudarcot ön előtt! Egyikük csoportja sem oldotta meg a problémát! Azt hiszem, át kell gondolnunk a minősítés eddigi rendszerét! – a többiek felé fordul – Van szerencsém hivatalosan is bejelenteni, hogy Önök az elsők, akik teljes egészében megbirkóztak a feladattal! Ebben oroszlánrésze volt Mr. Trupernek és az általa képviselt irányvonalnak, mely végül a helyes megoldás felé terelte Önöket! Fogadják elismerésemet! – ismét kezet nyújt a parancsnoknak.

Truper úgy bámul a jelvényekkel teleaggatott, hosszában-széltében tekintélyes méretű katonatisztre, mint valami rémálomra.

– Maga… honnan az Istenből keveredett ide?!

A férfi elmosolyodik.

– Nyilván emlékeznek rám: Andrew Brauth vagyok, megbízott hadügyi államtitkár, a kísérlet operatív részlegének vezetője. A hivatalos rangom őrnagy.

– Ki nem szarja le?! – csattan fel Warm. Végre visszanyeri a hangját. – A parancsnok azt kérdezte, hogy kerül ide?! Mi ez az egész?! Hol vagyunk egyáltalán, meg ilyesmik! Ezekre válaszoljon!

– Kérem, kérem! Nyugalom! – a tiszt még mindig mosolyog – Teljesen érthető, hogy egyelőre nem tisztult le mindegyikük fejében a helyzet! Talán Mr. Cunnings az egyetlen kivétel. De ne aggódjanak! Ígérem, minden kérdésükre választ kapnak! Mindent el fogunk magyarázni, csak legyenek türelemmel! Odakint vár ránk a Kísérlet egész vezérkara, kérem, fáradjanak velem! Meglátják, hamarosan minden világossá válik! Jöjjenek! – megfordul, de még úgy is folytatja a szónoklatot – Odalenn sokkal kényelmesebben helyezkedhetünk el, legyenek a vendégeim egy italra!

Egyedül a kibernetikus indul utána. Látja, hogy a többiek nem mozdulnak, erre ő is megáll. Brauth őrnagy nem veszi észre a dolgot. Már a légzsilipnél jár, mikor rájön, hogy senki sem követi. Megfordul.

– Na mi lesz?! Mire várnak?!

Érezhetően kiesik a szerepéből. A hangja egy pillanatra elveszíti minden nyájasságát.

– Jöjjenek már, az Isten szerelmére! Miért hagyják nógatni magukat?!

– Rengeteg kényelmes fotelünk van. – mutat az egyikre a parancsnok. Csöndesen beszél. – És a mi csillagász kollégánk még rejteget valahol egy üveg finom, méregzöld borzalmat, ha gondolja, inkább mi hívnánk meg egy italra az őrnagy urat!

A tiszt láthatóan zavarban van. Az ő gyors reagálású agyműködését is igénybe veszi ez a változat. Nem számított rá. Kicsit büszke is volt, amiért ilyen könnyen megoldotta feladatot.

– Na de Mr. Truper! Épp az önök kimerítő tájékoztatása érdekében kérem, jöjjenek velem! Nálamnál sokkal okosabb szakemberek várnak odalent…

– Amint látom, állig fölfegyverezve! – a parancsnok kimutat, a légzsilipen túlra. A katonák félrehúzódnak a látótérből.

– Ez egy katonai létesítmény! A Biztonsági Szolgálat mindenütt jelen van.

– Idebent nincs. Maradjunk inkább ennél a helyszínnél!

Egy darabig csönd van. Brauth őrnagy körülnéz, azt latolgatva, mit gondolhatnák a többiek?

– Rengeteg lehetőségtől el vagyunk zárva idefönt! Ön persze nem tudhatja, de számtalan filmes segédanyagra, előre elkészített ábrákra, szakmai ismertetőre lesz szükség! Egy kolosszális kísérlet mozaikjait kell összerakjuk együtt! Önök tudósok! Nem őrülnek meg a kíváncsiságtól, hogy megismerjék az évezred legnagyobb dobását?! A legnagyobb ugrást, amit a tudomány valaha is végrehajtott?!

– Őszinte leszek, Mr. Brauth: nem! Ugye, jól ejtem a nevét?

– Tökéletesen.

– Szóval, annyira elegünk van már a nagy dobásokból! Mást se csináltunk idáig, mint nagyobbnál nagyobb sületlenségekkel dobálóztunk! És amint látom, semmi sem volt igaz abból, amit eddig képzeltünk!

– Erről Cunnings barátját faggassa inkább! Ő megfejtette a feladványt.

– Mindegy, tekintse úgy, hogy nehezünkre esik elhagyni a hajót! Nagyon megszoktuk már. Szívesebben vennénk, ha azokat az elengedhetetlenül fontos ábrákat és filmes segédanyagokat föladná a hajó információs csatornájára. Majd megnézzük őket a saját monitorainkon! Ha jól ítélem meg a helyzetet, maguknak komoly gyakorlatuk van a nekünk célzott műsorok sugárzásában! Ugye, nem tévedek?

Warm csak nagyon lassan kezdi megérteni a helyzetet. Leginkább azon döbben meg, hogy Truper után kell kullognia. Őt magát (a többiekkel együtt) inkább a meglepetés bénította meg, nem a gyanakvás. Mégis ösztönösen érzi, hogy a parancsnoknak igaza van. Maradni kell.

– Nézze, Mr. Truper! Nem kívánom részletezni az ön által fölvetett megoldás technikai akadályait…

– Pedig nem ártana!

– Ne vitatkozzunk ezen! Inkább ajánlanék egy kis meglepetést, ami odakint várja önöket!

– Erre gondol? – kérdezi a csillagász. A hátsó képernyőre mutat. Mindannyian most veszik csak észre, hogy a monitorokon immár valóságos a kép. A kilövőcsarnokot látni.

– Ó nem, egy ismerősre, akinek nagyon fognak örülni! Egy mindannyiuk számára elveszettnek hitt barátra! – a válla fölött hátraszól – Jöjjön föl, Mr…

– Ne fáradjon, őrnagy úr! Ha Amunsen Torre megpróbálja ide betenni a lábát, olvadt hamuvá töpörítem, magával együtt! Megértett?

Újabb váratlan fordulat. Bertucci az egyik kézihajtómű fúvókáit irányítja a tiszt felé. Brauth nagyon jól tudja, hogy bár a készülék a hajón kívül végzett szerelőmunkákhoz készült, azért felér egy automata fegyverrel.

– Maradjon a helyén, Amunsen! – dühösen vicsorog a csillagászra. A fizikus nyilván hallja odalenn, mert nem jelenik meg a pallón. Bertucci mosolyog.

– Lépjen beljebb, Mr. Brauth! Jobban érzem magam, ha közöttünk van!

A legénység tagjai végképp elveszítik a fonalat. Ez a legutóbbi western-fordulat mindenkinek megfekszi a gyomrát.

– Nem tudom, mire készülsz, Julio, de tetszik a műsor! – mondja Warm. Szokás szerint vigyorog; – Most mi jön?

– Becsukjuk az ajtót, hogy nyugodtan beszélgethessünk! – a vezérlőpulthoz hátrál, de közben le nem veszi a szemét az őrnagyról. Nagy nehezen kitapogatja a megfelelő gombot, és a légzsilip lassan bezárul. Ebben a pillanatban Bertuccin döbbenetes változás megy végbe. Üvöltve parancsokat kezd osztogatni:

– Mindenki a helyére! Warm a hajtóművezérléshez, Ned a süketszobába! Mickey nélkül kell startolnunk!

– Megőrült?!

– Éppenhogy nem! Most látok csak igazán világosan!

– Mi a világos, maga szerencsétlen?! Ez a hajó nem tud fölszállni!

– Nem-e?!

– Minden rendszerét kívülről blokkoltuk! Lehetetlenségre készül!

– Valóban? Azonnali startpozíció! Gyerünk!

Végre oldódik a bénultság. Érteni senki nem ért semmit, de hallgatnak Bertuccira. Maguk sem tudják, miért.

– Esküszöm, elment az esze! A repülés csak illúzió volt a maguk számára! Egy K-135-ös szimuláció eredménye! Eddig sem repültek, és ezután sem fognak! Érti, amit mondok?!

– Már hogyne érteném! Csakhogy a szimuláció e pillanatban nem működik, amint látom a monitorokon, és nem ajánlom senkinek, hogy megpróbálja visszakapcsolni! – lassan, tagoltan ejti ki a szavakat. Odakint is meg kell értsék. – Persze, csak ha egy csöppet is fontos a maga testi épsége…

– Az ég szerelmére, mit akar elérni?!

– Egy igazi startot.

A tiszt tágra meredt szemekkel bámul rá.

– Komolyan beszél?! Talán nem értette, amit mondtam? A hajó teljesen béna! Minden rendszere blokkolva van, csak a K-135 tett úgy, mintha működne! Ha nincs szimuláció, a működés látszata sincs! Nem fog történni semmi!

– Akkor sem, ha maga meghal?

Brauth őrnagynak tátva marad a szája.

– Startpozíció fogadására készen! – hallatszik Cunnings hangja a hangszóróból.

– Navigáció zéró kettőn. Alaphelyzet nyitva.

– Hajtómű vezérlés kész!

Sorra jelentkezik vissza mindenki. A hajó akár azonnal indulhatna. Bertucci fölemeli a fegyvert.

– Nos, őrnagy úr? Mit szólna egy váratlan starthoz?

– Bele a kupolába?! Mindannyian itt veszünk, maga idióta! Miből gondolja, hogy át tudunk fúrni egy húsz méter vastag ólomfalat?!

– Eszemben sincs átfúrni! Ahogy ki lehet kapcsolni a blokkolást, szét is lehet húzni azt a rohadt kupolát! Ez nem akadály…

– Maga egy közveszélyes őrült! Senki sem fog széthúzni magának semmit!

– Még a maga csodálatos computere sem?

– Csak akkor tehet ilyet, ha emberéletek kerülnek veszélybe!

– Na és? Elindulunk, ezzel veszélybe kerülünk, nem?

Az őrnagy most már minden önkontrollját veszítve üvölt.

– Csakhogy maguk nem emberek! Maguk egyszerű gépek, érti?! Gépek, akik azért vannak, hogy bennünket szolgáljanak! Semmi másért!

Dermedt csönd tölti ki a szünetet. A tiszt kapkodva szedi a levegőt, de esze ágában sincs abbahagyni.

– A K-135 sohasem fog startengedélyt adni néhány humanoid kedvéért!

– Néhány humanoid kedvéért? – Dicke borzongva ismétli meg a mondatot – Maga rólunk beszél?

– Ki másról? Talán azt hitték, örökké tart ez a játék? Egy kísérletben vettek részt. Ez a kísérlet most véget ért! Maguk nem hogy nem utaztak sehová, de nem is éltek át semmit abból, ami az emlékeikben él! Egyedül a hajón szerzett élményeik igazak. Minden mást úgy tápláltunk a fejükbe: a gyerekkoruk, a szeretteik emléke, az egyetemi évek, a szerelmek és csalódások… mind-mind csak illúzió! Nem történtek meg soha!

A legtöbbjüket sokkolja a bejelentés. Most már ők is úgy néznek az őrnagyra, mint valami kísértetre.

– Nem, az nem lehet! – mondja csöndesen a reaktormérnök. Olyat tesz, amivel mindenkit megdöbbent: dadogni kezd. – Azt mondja, hogy Sophie, Nathan, Angela…

– Ők a felesége meg a gyerekei, ugye? – kajánul elvigyorodik – Sohasem léteztek!

– Sohasem léteztek?! – sokáig nem tud megszólalni. A levegővétel is nehezére esik. – Dehát emlékszem rájuk! Tisztán és világosan! Itt a gombóc a torkomban, ha eszembe jutnak!

– Azt a gombócot a mi programozóink gyúrták! Sosem volt a magáé!

Warm sápadtan ingatja a fejét.

– Az lehetetlen! Egyszerűen nem lehet igaz!

– Ha kiszállnak velem, bebizonyítom, hogy az! Ahogy Ralsoom és Sande útja is csak illúzió volt! A felderítőhajó el sem mozdult a dokkból, pusztán a fedélzeti computer műszerei tettek úgy, mintha repült volna!

– Ezért nem tudtunk kapcsolatba lépni velük odalenn?

– Igen, „Miszter” Nernski! – a misztert nagyon gúnyosan hangsúlyozza – Pontosan ezért. Ralsoom és Sande békésen átaludta azt a két hetet, mialatt a fejükbe kerültek a megfelelő emlékek, és elkészült a kazetta a „felvételeikkel”! – a két felderítő felé fordul – Amiből, persze, egy kocka sem volt igaz, de önök meg voltak győződve az ellenkezőjéről! Igen mulatságos volt figyelni, ahogy faggatják magukat!

Az orvos odamegy az őrnagyhoz, és egészen közelről néz a szemébe.

– Ezt ön mulatságosnak tartja?

– Nem, igaza van, rosszul fogalmaztam! Inkább tanulságosnak. Élesben tudtuk elemezni a virtuális emlékek működését. Gondoljon csak bele: maguk addigra már tisztában voltak vele, hogy a felvételek hamisak, a felderítőket mégsem tudták meggyőzni! A mesterséges emlékezet sikeresen ütközött meg a valósággal!

– Sikeresen? Tisztában van vele, mit nevez sikernek?! – az orvos hangja remeg az indulattól – Esküdjön meg, hogy minden emlékünk hazugság!

– Ha kívánja… esküszöm. De mi értelme van ennek?

– Esküdjön meg, hogy még az indulás előtti, utolsó napok emlékei sem igazak!

– Miért lennének azok? Pont az utolsó napok?

– Mert annyira itt vannak bennem! Szinte meg tudnám érinteni… – Jennifer Kaminskyre gondol. Az utolsó éjszakára. Legszívesebben üvöltene. – Lehetetlen, amit mond! Érti?! Lehetetlen! A vége biztos, hogy igaz!

– Egy frászt igaz! Épp magának kell ezt magyaráznom? Az utolsó emlékek megerősítése könnyebbé teszi az ébredést. Erősebben láncolja önöket ahhoz a virtuális múlthoz, amit a programozók teremtettek a semmiből! Megkönnyíti a valóság és az illúzió közötti szakadék áthidalását! Ennyi az egész. Mindegyikük kapott egy személyes, utolsó élményt, amit a többi emlék aktivitásának sokszorosával rögzítettünk! Ehhez jött az utolsó eligazítás napja, az ismerkedés egymással…

– Az sem igaz?! – kérdezi csöndesen Bertucci. Már korántsem szorítja olyan erősen a kézihajtóművet.

– Már miért lenne az? Gondolja, hogy egyetlen délután kedvéért legyártottunk még száz humanoidot?!

– Ezek szerint Palm Trepoli, Chef Olsson, Web Carnegie…

– Ne folytassa, csillagász „úr”! Ezek nem létező személyek! Ők is csak a maguk emlékeiben élnek!

– Dehát itt feküdtek mind… a Hibernáló Csarnokban!

– Nem feküdt ott senki! A Csarnokba jutás vizsgafeladat volt, a felismerés utolsó előtti lépcsőfoka. Innen már csak egyetlen lépés választotta el a légzsilip kinyitását, amit a maguk Cunnings barátja meg is tett! Megismerte a K-135 keze nyomát a szimulált képeken, rájött, hogy vele harcolnak a Csarnok kinyitásáért, tudta, hogy nem lehet itt a hajón, de azt is, hogy túl messze sem… a helyzetnek egyszerűen nem volt más ésszerű magyarázata, mint hogy az egész repülés csalás! A hajónak ugyanott kell állnia, ahol az első pillanatban is állt: a kilövőcsarnok kövén! Összeállt benne a kép. – mosolyogva mutat a kibernetikusra – Ennek következménye az a hihetetlen pontszám, amit eddig egyetlen csoportnak sem sikerült elérnie!

Az orvos egy lépést hátrál az őrnagy mellől.

– Ezek szerint… más csoportok is vannak?

– Egy kísérlet nem kísérlet! Maguk a huszonharmadikok, és még nincs vége! Rengeteg tapasztalatra van szükségünk az „igazi Terv’’ beindításához! – alig észrevehetően hátrálni kezd. Látja a szemükön, hogy csökken bennük az elszántság, egyre inkább úrrá lesz rajtuk a kétségbeesés. Ezt kell kihasználnia. Reméli, hogy odakint sem szalasztják el a pillanatot, csak ki kell nyitniuk a légzsilipet… – Biztosan észrevették például, hogy az emlékeik között igen sok a szoftverhiba! A felderítők parancsnoka például – Hanra mutat – a fiával való összetűzést kapta megerősített utolsó élményként. Ez határozta meg a későbbi érzelmi hozzáállását mindenhez: keserű volt, kiábrándult és csalódott. Ettől aztán a többieknél jóval tárgyilagosabb és higgadtabb álláspontot képviselt. Ez jól beleillett a tervbe. Csakhogy abba a bizonyos „emlékcsomagba” némi hiba csúszott! Olyasmit is tartalmazott, amit a programozók csak háttérvázlatként dolgoztak ki: a fiú elképzelt további sorsát! Ezt „Miszter” Ralsoom semmiképp sem ismerhette volna!

Han nem reagál a magyarázatra. Pedig megkapta a választ, amit nemrég még a többiektől követelt. Mégsem ilyesmire számított.

Fölmentették a hiba alól. Ezek szerint sohasem követte el, az emlékét készen kapta. Csakhogy ezzel együtt a fiát is elveszítette. Hiszen ő is csak a képzelet szülötte, ahogy Brigitte, a felesége is. Meg minden, minden más: a megismerkedésük, az első évek, az utazásaik, Brigitte gyönyörű hangja, az ő találmányai…

Egyáltalán nem biztos benne, hogy a teher, ami lekerült a válláról, ér ennyit! Sőt. Biztos benne, hogy nem.

– A leggyakoribb hiba egy apróság. – folytatja az őrnagy. Fél szemmel az ajtót figyeli, amelyik felé hátrál. – A hasonlító mondások sérülése. Ezeket képesek ugyan helyesen értelmezni, de nincsenek tisztában a közben használt szavak jelentésével! Az ellentmondás mindössze egyetlen, lényegtelennek tűnő utasítás hiányából fakad, amely nem emelte be a mindannyiukban közös vázprogramba a kérdéses kifejezéseket… nem tudom, világos-e, amit mondok?

Senki sem válaszol a kérdésre. Borzalmas érzések kavarognak bennük. Végül Warm az, aki föláll a hajtóművezérlés irányítópultja mellől, és megszólal:

– A fiam… Ő is ilyen… szoftverhiba?

– Cesarra gondol?

– Nem tudom… a nevét.

– Hát igen. Ez is olyan egyedi probléma, mint „Miszter” Ralsoomé. Hál’ Istennek nem jelenhet meg egyszerre mindenkinél! Az értelmetlen mondások veszélyesebbek, mert a hatásuk sokszorosan erősíti egymást. – egyetlen lépés választja el a kijárattól – Cesar Warm egy elírás folytán az összes tényszerű emlékéből kimaradt, ideértve a megerősített utolsó beszélgetést is, ugyanakkor az érzelmi blokkba bekerült! Megvannak a vele kapcsolatos érzései, élményei, csak hiányoznak „alóluk” a tények. – a keze ebben a pillanatban ér hozzá a légzsilip ajtajához. Itt van a pillanat. A többiekhez fohászkodik magában, hogy ők is észrevegyék! – Ez egy elég gyakori hiba. Önmagában nem olyan veszélyes, általában némi hiányérzetet okoz. Magának viszont volt egy fényképe a fiáról! Be tudta azonosítani a hiányérzet tárgyát, ez pedig már komoly belső konfliktushelyzetet teremtett! A szakemberek szerint egy gyengébb alkat régen összeroppant volna…

Furcsa, de Warmot hirtelen nagy-nagy nyugalom szállja meg. Mintha mázsás teher hullana le róla, az elméje egyszerre kiszabadul a szorításból.

– Ha megkérhetem, sétáljon vissza a helyére, Mr. Brauth! Julio barátom még félreérti valamelyik mozdulatát, és máris megvan a baj!

– Miről beszél? – kérdez vissza a tiszt elvörösödve!

– Arról, ami csak most lett világos a számomra! – odamegy, és szolid erőszakkal beljebb taszigálja a katonát – Ugye, Torre nem közülünk való?

Az őrnagyot meglepi a hirtelen váltás. Nem válaszol.

– Ő, ugye „igazi” ember?

Warm hiába vár. Nem sikerül feleletet kicsikarnia.

– Mindegy, nem lehet másképp! Nem halt meg, egyszerűen visszament az övéihez… magukhoz! Csak hát úgy kellett kiszállnia, hogy mi ne fogjunk gyanút! Ezért szkafandert húzott, mintha a világűrbe készülne, nem pedig a kilövőcsarnokba, a halálát pedig Mickey rendezte meg ugyanúgy, mint a többi dolgot is, amit a monitorokon láttunk! Egy szó sem volt igaz belőle!

– Ahogy mondod. – szólal meg Bertucci – Ned módszerével elemeztem a felvételt. Ugyanolyan hamisítvány, mint a többi!

– Vagyis Amunsen volt a kakukktojás közöttünk! De miért? Mi szükség volt rá?

Andrew Brauth továbbra is összeszorított szájjal áll előttük. Cunnings válaszol helyette a hangszóróból:

– Kellett valaki, aki tevőleg is közreműködik! A fedélzeti computer nehezen boldogul bizonyos problémákkal…

– Mint például?

– Mint például Han és Sande lehurcolása a Hibernáló Csarnokba! Szerinted hogy kerültek oda? Amíg mi egymást kergettük emeletről emeletre, hárman hiányoztak közülünk! Nem ketten, mint eddig gondoltuk, hanem hárman! Torre csak a vezérlőben csatlakozott hozzánk! Emlékezz vissza: Wet neki nem osztott feladatot! Nem is oszthatott, hiszen nem volt ott a tizenhetedik szinten! És a hőlenyomatok három embert jeleztek a Csarnokban, emlékeztek? Ez nekem sem jutott eszembe. Julio hívta föl rá a figyelmemet, az övé az érdem!

– Semmit sem értek! – rázza a fejét Paul – Ti könnyen dobálóztok azzal, hogy Amunsen volt a kakukktojás, de én együtt jártam vele középiskolába! Egy padban ültünk! Hogy lehet ő… más, mint én?!

Warm odasétál a navigátorhoz, és megütögeti a koponyáját.

– Úgy, drága bogaram, hogy te semmiféle középiskolába nem jártál! Bármit is hiszel, nem jártál! Az egész, ami a fejedben lötyög, kamu! Érted? Ezek a fiúk annyira trükkösek… – az őrnagyra mutat – Beleszőttek pár valós elemet is a storyba! Ilyen például Torre, akit sokkal szalonképesebbé tett, hogy valamelyikünk emlékszik rá! Hallottad: csak programozás kérdése az egész! – visszamegy a katonához, és hátba veri – Igaz, apafej?

– Ezt meg ne próbálja még egyszer! – sziszegi az őrnagy.

– Miért? Mi fog történni? Nyakon vág? A mi szerepünk véget ért. Amint kilépünk innen, úgyis végünk van! – a tiszt képébe vigyorog – Ha létezik egyáltalán számunkra esély, azt Julio tartja a kezében!

– Az nem esély! Robotok kedvéért sohasem fog megnyílni a kilövőcsarnok! Akkor sem, ha a fejük tetejére állnak!

Bertucci elgondolkodva babrálja a kézi hajtómű biztosítózárját.

– És a maga kedvéért? Mit szólna hozzá, ha velünk jönne?

Andrew Brauth elsápad.

– Hová, maga elmebeteg?!

– Mit tudom én! Csak el innen! Semmi kedvem itt kiszállni!

Újból a hátsó monitorokra mutat. Az előbb senki sem nézte meg őket alaposabban, el voltak foglalva a megdöbbenéssel. Így nem is érthették, mire céloz. Most megértik.

A bejáratra. De nem ő, hanem négy automata, elektromágneses annihillátor. A hajó körül állnak.

– Tudja, őrnagy, a mi felszerelésünkben nincs ilyesmi! Valahonnét mégis ismerem őket: mindenféle szerves anyag elbontására alkalmasak, méghozzá anélkül, hogy a környezetet különösebben összedemulálnák! Igazán tiszta munkát lehet velük végezni… – félrehajtja a fejét, majd egy kis szünet után megkérdezi – Mi a fenének töltötték belém ezt az információt? Most azt hihetném, hogy teleszkópállványok az iskolai csillagászat órához! Milyen meggondolatlanok tudnak lenni! – elneveti magát, mielőtt visszafordul a monitorok felé – Maga szívesen távozna egy olyan kijáraton át, amit ezek őriznek?

Andrew Brauth nem válaszol.

– Mindenesetre mi inkább fölülről vizsgálnánk meg a helyzetet! Nagyon magasról.

– Értse meg: ez lehetetlen!

– Ó, dehogy lehetetlen! Ez egy igazi hajó. Tudom, hogy még nem repült, de azért tudna! Csak egy kicsit akarni kell… – az őrnagy felé bök a fejével – És úgy gondolom, ha maga velünk van, akarni is fogják! Magunkkal visszük. Egészen addig együtt leszünk, amíg biztonságos távolságba nem érünk! Mit szól hozzá?

– Maga egy őrült! Szabályos elmebeteg!

– Az imént azt mondta, gép vagyok!

– Gép bizony! Egy súlyosan meghibásodott példány!

– Akkor maga most nincs irigylésre méltó helyzetben! Borzasztó lehet egy ilyen torzszülött fogságába esni. De ne aggódjon! Az érzelmes fajtából valók vagyunk, ha egérutat nyertünk, az egyik mentőrakéta a magáé! Visszajöhet, ha most jól viselkedik.

– Nincs esélye, nem érti?! Nem járhat sikerrel!

– Lehet. Mindenesetre üzenem a haverjainak, hogy ne próbálkozzanak semmivel! A maga érdekében…

– Meg akar ölni?

– Csak ha muszáj!

– És mit gondol, mennyi ideig élhetnek azután?

– Hogy magát megöltük? Hat-nyolc másodpercig.

– És ez megéri?

– Jobban, mint a biztos halál! Ezekkel szemben semmi esélyünk sincs! – megint a monitorra mutat – így legalább valami halvány remény marad!

– Információs kapcsolatot megszakítani! – szól közbe a parancsnok – Hudson és Moseley kötözzék meg az őrnagyot! Warm menjen vissza a helyére! Indulás húsz másodperc visszaszámlálással, startjelzést Cunnings ad!

– Én kész vagyok, parancsnok! – hallani a kibernetikust a hangszóróból – Mickey a miénk, felőlem indulhatunk!

Fantasztikusan olajozottan megy minden. Öt perc sem telik bele, és a hajó végrehajtja az első igazi startot.

Lassan, komótosan emelkedik a magasba, bőven hagy időt a K-135-ösnek, hogy a helyzet mérlegelése után széthúzza az ólomkupola félgömbjeit.

II. RÉSZ

1.

– Nem hiszem el – mondta csöndesen Thomas.

Csak így, egyszerűen: Nem hiszem el…

De vajon mit?

Ahogy újból kigyulladtak a fények, végignézhettem a többiek arcán. Pont annyit értettek az egészből, mint én. Egyetlen szót sem.

Kínosan fészkelődtünk a székünkön, két-három percig is eltartott ez a tanácstalan csönd. Egészen odáig, míg meg nem szólalt a hang.

– Amit láttatok – mondta –, az az első sikeres humanoid-kísérlet filmje volt… magam állítottam össze!

Nem beszélt bántóan. Nem volt túl hangos, de még túl magabiztos sem. Talán egy csöppnyi büszkeséget éreztem rajta, de semmi mást.

A székek kínlódva nyikorogtak alattunk, ahogy forgolódva keresni kezdtük a hang forrását.

– Merre vagy, Superman? Honnan szónokolsz? – Norton egy csöppet sem volt megilletődve.

– Itt vagyok körös-körül… mindenütt! Sőt, bizonyos értelemben az egész bolygón.

– Hát ez nagyszerű! – a válasz ugyanolyan értelmetlen volt, mint az előbbi mondat. – Nyilván én vagyok a hülye, amiért nem látlak!

– Nincs mit látni rajtam. – majd kis szünet után hozzátette – Nincs bennem semmi emberi.

Ez talált. Egyszerre tizenötünk szívverése gyorsult föl a duplájára. Megszólalni egyikünk sem tudott, a légkondicionáló zümmögése beszélt helyettünk.

Sokféle gondolat futott keresztül rajtam.

Négy órája ültünk a teremben. Semmit nem értettem abból, amit ezalatt láttunk. A lábaimban még ott vibrált a menekülés reflexe, teljesen értelmetlennek tűnt minden, képtelen voltam összerakni a mozaikokat. És akkor azt mondta, nincs benne semmi emberi…

– Hú, de jól elbeszélgetünk! Tudsz valami érthetőt is mondani?

– Sajnálom, Mr. Norton, én igyekszem érthetően fogalmazni, de…

– Mr. Norton?! Tehát ismerjük egymást?!

– Hát igen, azt hiszem, elég jól ismerem mindannyiukat! – nevetett – A lehető legjobban.

Nem tudom, miért találtam ezt olyan ijesztőnek. Körbenéztem.

Ugyanaz a tanácstalanság ült minden arcon. Az utolsó mondat sokáig visszhangzott a fülemben.

– Csak egyvalaki ismerhet minket… a lehető legjobban. – mondta Willys nagy sokára. Nem tudta, merre forduljon, ha a Hanghoz akar beszélni. – A K-139-es, akinek a karjai közé futottunk…

– Pontosan így van. Legyenek üdvözölve a birodalmamban!

– A birodalmadban?

– Kis túlzással igen. Senki sem léphet be ide az akaratom ellenére.

– De mi beléphettünk! Ezek szerint minket vártál?

– Természetesen.

– Annak ellenére, hogy magunk sem tudtuk, hová tartunk?

– A Vezető irányított benneteket. Őt pedig én. Ilyen egyszerű volt a dolog.

– Azt akartad, hogy idejöjjünk?

– Azt, Mr. Willys. Nem volt más lehetőségem. Kockázatos megoldásnak látszik, én elismerem, de még így is ez az egyetlen olyan változat, amelyikben…

– Elnézést, hogy közbevágok, de miről folyik a pallérozott elmélkedés? Jelent valamiféle problémát, hogy egy szavatokat sem értem?

– Azon vagyok, hogy minden világossá váljon, Mr. Norton! Sajnos, kicsit kacifántos a történet, ezért próbáltam viszonylag messziről kezdeni: az első sikeres humanoid-kísérlettől. – kis szünetet tartott – Amit láttak, az a saját archívumom anyagából összeállított film volt. Magyarázó szándékkal készítettem, direkt önöknek. Még sohasem látta senki…

– Aha. – Willys az állát vakargatta. Ez nem a megértés jele volt nála. – Hogy érted, hogy az első sikeres humanoid-kísérlet? Mit értsünk ezen?! Egyáltalán… mi közünk van hozzá?

– Elmondom. De ne legyenek türelmetlenek! Nem leszek rövid. – a pillanatnyi csöndben szinte géppuskaropogásnak tűnt a székek halk recsegése – Az első humanoidok előállítását, mint már tudják, sok évtizedes kutatómunka előzte meg. Az egyes példányok tesztelése párhuzamosan haladt a fejlesztéssel, az igazi próbát azonban az jelenthette, ha együttműködést megkívánó élethelyzetet teremtünk számukra. Ez történt a filmen. Valójában egy tesztkísérletet láttak. Mesterséges szituációt, amelynek felismerése volt a kísérlet célja!

– Felismerése?

– Igen. Megérteni a helyzetet. Maguktól rájönni, hogy nem voltak sehol, nem láttak semmit, hogy az űrhajó kezdettől fogva ott állt a Légügyi Hivatal kettes számú bázisának kilövőcsarnokában, és onnan egy tapodtat sem mozdult! Ezt kellett fölismerni.

– De miért?

– Mert ez egy igen jó összehasonlítási alapnak tűnt! Olyan helyzetnek, amit előzetes számításaim szerint emberi csoportok nem tudnak megoldani! – kis szünetet tartott – A kérdés csupán az volt, hogy a humanoidok képesek-e rá?

– Az ég szerelmére, mi folyik itt?! – Norton arca vöröslött az indulattól – Odakint hajtóvadászat indult ellenünk, mindenki üldöz és lő ránk, s amikor végső kétségbeesésünkben a legrosszabb helyre menekülünk, az ellenség központi számítógépének karjaiba, az ahelyett, hogy fölfalna, lenyelne, hamuvá olvasztana bennünket, csinos kis tárgyalójában filmvetítéssel egybekötött délutáni matinét rendez a számunkra?! S ez még nem minden! A film végeztével megbeszéljük a látottakat, trécselünk, cseverészünk, mintha nem törnék ránk másodperceken belül az ajtót, hogy felkoncoljanak, szétszedjenek, szitává lőjenek bennünket!

– Senki nem lő szitává senkit. – a gép hangja csöndes volt és megnyugtató – A jövőjük a saját kezükben van…

Norton csettintett egyet az ujjával.

– Hát ennek igazán örülök! – mondta – Végre rajtunk múlik minden! Most, mikor nemhogy nyerésre nem állunk, de már a játék szabályait se értjük, most végre miénk a pálya! Nem tudom, hogy köszönhetnénk meg…

– Kell adnia időt, hogy elmagyarázzam!

– Időnk mint a tenger! Csak szólj ki a gazdáidnak, hogy ne legyenek olyan türelmetlenek! Meg kell várniuk az Oktatás végét!

– Megengedi, hogy folytassam?

– Csupa fül vagyok. Picit feszélyez ugyan a ránk váró kivégzés gondolata, de ne is törődj vele! Majd úgy teszek, mintha állati jól érezném magam…

Nevetnem kellett. Norton sziporkázó dühkitörését hallgatva képtelen voltam beleélni magam az elvárható, tragikus hangulatba. Pedig lett volna mitől félnem.

Már-már úgy tűnt, nem jön folytatás, mikor a pilóta megelégelte a hosszú szünetet:

– Na mi lesz, Mickey egér? Nem duruzsolsz tovább?

– Bravó, Mr. Norton! Ugye, jól gondolom, hogy a Mickey megszólítás a felismerésnek szólt?

– Micsodának?! – Charles Norton zavartan ráncolta össze a homlokát.

– A felismerésnek, miszerint én szimuláltam a hajó fedélzeti számítógépét!

– Huhh, mekkorát ugrottunk! Azt se értem, mit kérdezel!

– Milyen kár! Pedig már azt hittem, megtette az első lépést a megértés felé!

– Sajnos, ki kell ábrándítsalak! Fogalmam sincs, mi jelentősége van, hogy te voltál annak a hajónak a computere!

– Csak annyi, hogy kezdettől én irányítom a Kísérletet! Már a próbateszteket is én terveztem, akkor még K-135-ösként! Én bizonyítottam be először, hogy a humanoidok egymással együttműködve sokkal többre képesek mindannyiunknál! Embernél és computernél egyaránt!

– Merthogy?

– Merthogy senki más nem oldotta meg a feladványt, csak ők! Mindenkit megdöbbentett, mikor Cunnings kinyitotta a légzsilip ajtaját! Az a pillanat sok mindent eldöntött.

– Egy szavadat se értem. – mondta kedvesen Norton. Azt sem tudta, melyik irányba vigyorogjon. – Mennyivel könnyebb lenne beszélgetnünk, ha látnánk, merre lakik az Úristen!

– Szeretné, ha emberi formát öltenék? Egy szavába kerül…

– Nocsak! Ilyesféle mutatvány is szerepel a repertoárodban?!

A fal, amin nemrég még a film kockái peregtek, kivilágosodott. Az óriási képernyőről egy ismeretlen férfi arca mosolygott ránk.

– Erre gondolt, Mr. Norton?

– Ja. – a pilóta bólogatott – Megjárja. Bár Sandra Bullockot szívesebben vettem volna!

A képernyő máris megváltozott, és a computernek még a hangja is a színésznőé volt.

– Kívánsága parancs! Most hogy tetszem?

– Azt a mindenit! Egész alakos variáció is van? Esetleg fürdőruhás?

– Hagyja már abba az idétlenkedést, Mr. Norton! – csattant föl Marilyn – Az előbb még hisztérikusan siettette a magyarázatot!

Egyetértettem.

– Vedd csak vissza az előbbi arcot, és haladjunk tovább! – azért végigfutott rajtam a hideg, ahogy Sandra Bullock rám mosolygott – Charles szórakozzon inkább a moziban!

Az arc visszaváltozott.

– Milyen kár. – sóhajtotta Norton – Nekem tetszett! Hol is tartottunk? Mintha olyasmit mondtál volna, hogy a mi fajtánk többre képes az embernél?

– Ha nem is pontosan ezt, de valami ilyesmit!

– Az a barom, ott a végén, mégis gépnek nevezte őket!

– Brauth admirálisra gondol?

– Brauth őrnagyra, nem?

– Bocsásson meg, akkor még valóban őrnagy volt! Később lett csak a flotta admirálisa, de ezt Önök nem tudhatják! Szóval a felvételen valóban „egyszerű gépek”-nek nevezi a legénység tagjait…

– És egyúttal minket is!

Mickey késett a válasszal. Nem sokat, de érezhetően kivárt. Kíváncsi lettem volna, hogy szándékosan teszi ezt, a hatás kedvéért, vagy tényleg el van foglalva a gondolataival?

– Hát igen. Nem szívesen mondok ilyet, de Brauth admirálisnak a maga szempontjából igaza volt: éveken keresztül sulykoltam beléjük a felsőbbrendűség érzését! ŐK már sohasem fogják magukkal egyenrangúnak elismerni Önöket. Tisztában vannak vele, hogy egyéni képességek dolgában egy nagyságrenddel magasabban állnak…

– A filmen látott legénységnél is!

– Természetesen. A hajó egész személyzete humanoidokból állt, Torre kivételével, persze.

Nagyon nagy csönd lett. Valami egészen halk zizegés töltötte be a termet, és egy illat, amit a villanyszerelők amperszagnak hívnak. Legalábbis odahaza. Azt hiszem, ugyanaz a gondolat motoszkált mindannyiunk fejében: több hónapos tréning után is nehéz volt elfogadni a tényt, hogy mi NEM EMBEREK, csupán mesterséges lények vagyunk! Az Ő teremtményei! Minden emlékünkkel, érzésünkkel együtt, illetve mi annyival talán szerencsésebbek voltunk a hajó legénységénél, hogy a világunk gyerekkorunkban kezdődött… a legtöbb emlékünket valóban átéltük, nemigen kellett meghúzni a határt a megélt és a készen kapott csomag között.

– Kérdezhetek valamit?

– Tessék, Miss Minkowsky!

– Ezek a humanoidok… a legénység… miért hasonlítottak annyira ránk?

– Úgy érzi, hasonlítottak?

– Nem egyszerűen úgy érzem! Meg tudnám mondani, ki kinek a mintájára készült!

– Nekem nyilván ezt a Warmot osztotta ki! – vigyorgott rá Norton.

– És ha igen? Maga szerint tévedtem?

– Nem tévedett, Miss Minkowsky! – Mickey tárgyilagos hangot használt – Sok tapasztalatot szűrtem le ebből a kísérletből, egyebek között a sikeres csoport összeállításának pszichológiai alapelveit! Ez a társaság kiemelkedően jó együttműködési hajlamokat mutatott fel, miért ne másoltam volna le a későbbiekben?

– Vagyis az ő mintájukra terveztél meg minket? – ezt már Norton kérdezte, elámulva Marilyn éleslátásán.

– Nem! Bármilyen hihetetlen is, az önök csoportját a véletlen szülte! Dr. Deanék kísérleti stábját állítottam össze Cunningsék mintájára! Az ő kiválogatásuknál próbáltam nagyjából azonos személyiségeloszlást létrehozni…

– Akik viszont saját magukat másolták le bennünk!

– Hát igen. Ezt neveztem véletlennek! A hasonlóság közvetett okból ered.

– Tudod, min mosolygok? – a Norton arcát eltorzító vigyor semmiképp sem volt mosolynak nevezhető – Vajon ki szolgált Miss Minkowsky mintájául? Mert nő nem nagyon volt azon a hajón! – majd idétlenül vihogva hozzátette – Persze, eddig is sejtettük, hogy ő sem az…

– Ki kell ábrándítanom! Miss Minkowskynak nincs alteregója Cunningsék között! Ahogy Miss Blasenek sincs. Van viszont a Dean-csoportban, ezt önök is pontosan tudják! A programozók magukat másolták le önökben: Miss Minkowsky Eve McCoy ikertestvére! Az ő nőiességét, ugye, kár lenne megkérdőjelezni?

– Fölösleges Mr. Norton megjegyzéseit ilyen alaposan megválaszolni! – Marilyn még csak el sem vörösödött a méregtől – Egyetlen épkézláb észrevétele volt: ha egyszer Cunningsék mintájára lett összeállítva a Dean-csoport, hogy kerültek közéjük nők?

Határozott és nagyon tömör kérdéssel vágta el a téma őt érintő fonalát. Megalázóan fölényes volt, ahogy leiskolázta a pilótát.

– Nos, ez valóban egy lényeges különbség! A szexualitás eleinte túl kemény diónak bizonyult számomra, nem akartam belekeverni a képbe. Csak jóval később tanultam meg számításba venni. Azóta árnyaltabb lett a módszer, de szükség is volt rá! A Kísérlet későbbi szakaszában, az önök bolygóján már nem kerülhettem el a nemek keveredését! Ez értelmetlenné tett volna mindent!

– Tehát közülünk értelemszerűen a férfiak hasonlítanak a hajó legénységére?

– Igen, Miss Minkowsky. Tagadhatatlan, hogy többen nagyon is emlékeztetnek azokra a humanoidokra! – majd némi szünet után hozzátette – Már ami a lelki arculatot illeti. Ez a kísérlet rakta le a közösségdinamika alapjait. A sors iróniája, hogy épp Deanéknél nem vált be a dolog!

– Nem vált be?

– Nem, mert csak a legutóbbi időkben jöttem rá, hogy ez kizárólag humanoidokra alkalmazható tudomány! Az embereknél abszolút csődöt mond! – az új témához érve érezhetően tónust váltott – Sokat elemeztem a Nicodemus tragédiájának okait! Ezer évente egyszer előforduló, abszolút valószínűtlen meteortalálat indította el a lavinát! Olyan helyzetet teremtett a hajón, amelyik kibogozhatatlanságával, rejtélyességével kísértetiesen egyezett Cunningsék feladványával! Meghökkentő véletlen, nem?

A személyzet összeállítása ideális volt, a feltételek azonosak, az eredmény azonban lesújtó! A legnagyobb kudarcaim egyike. Az emberek nemhogy megértették volna a helyzetet, amibe a véletlen sodorta őket, hanem saját megoldási variációikkal egyszerűen tönkre zúzták egymás elképzeléseit! – szünetet tartott, s bár nem mertem volna azt mondani, hogy a megrendültségtől, mégis úgy éreztem – Végül fizikailag is elpusztították egymást. Heten maradtak életben… és ők is csak a vakszerencsének köszönhették ezt! Egy olyan alaphelyzetből kiindulva, amiből a humanoidok a maximumot hozták ki… – várt, és csak nagysokára tette hozzá – Szomorú bizonyítékát szolgáltatták az elméletemnek.

– Tehát erre gondolsz, mikor a bennünk rejlő lehetőségekről beszélsz?

– Erre. Már az első kísérletek is engem igazoltak. A szituáció, amit láttatok, az 500 éves útról hazatérő hajó, a kihalt bolygó és így tovább… mind-mind azonos volt az összes tesztelő csoport számára. A tisztán emberi csoportokéra is. Egyikük sem tudta, hogy mindez csalás, elektronikai úton létrehozott illúzió. Kiválasztásuk, felkészítésük, sőt, maga a start is olyan volt, mint igazából! Mintha fontos küldetéssel indulnának útnak! Aminek célját, persze, ők sem ismerhették, de ebben sem volt semmi szokatlan. Hadügyekben fontos a titoktartás…

– És a hozzátartozók? Hiszen nekik valódi feleségük és valódi gyerekeik lehettek! Ők sem tudtak semmiről?

– A start pillanatáig nem. Ugyanúgy elbúcsúztak szeretteiktől, mintha soha többé nem látnák őket viszont. Csak akkor kaptak tájékoztatást a valódi helyzetről, mikor már izolálták a legénységet. Adódott is ebből számos kellemetlenség, még peres ügyek is! A kísérlet sikere érdekében azonban a Hivatal minden következményt magára vállalt. Persze, a valódi tétről a közvélemény sohasem értesült. Olyan ügyesen tussolták el a problémás ügyeket, hogy egyszer sem kényszerültek komoly magyarázkodásra!

– Az eredményről mesélj… Mickey! – éreztem, Willys nehezen veszi a szájára ezt az infantilis nevet. „Mickey”! Végül is a világ legbonyolultabb computerét hívtuk ugyanúgy, mint a legismertebb egeret. Micsoda őrültség! Pontosan olyan, mint a helyzet, amiben voltunk. Ahogy Norton mondta. Itt ülünk, a legnagyobb életveszély kellős közepén, és diskurálunk! Egyikünk sem meri megkérdezni, meddig és mi okból kaptunk haladékot, hiszen beszélgetőpartnerünk maga a Teremtő! Aki létrehozott bennünket, és aki bármelyik pillanatban el is pusztíthat… Egészen zűrzavaros érzések kavarogtak bennem. Nem először.

– Nos, az eredmény több volt, mint meghökkentő! Legalábbis az emberek számára. Titkon mind azt remélték, hogy vagy a tisztán emberi csoportok, vagy az olyan vegyes társaságok bizonyulnak majd a leghatékonyabbnak, ahol mégiscsak valamelyik emberi résztvevőnek lehet tulajdonítani a sikert. Óriásit tévedtek! Az összes emberi csoport csődöt mondott. Odáig sem jutottak el, hogy a Hibernáló Csarnokot kinyissák. Nem is jutott eszükbe megpróbálni. A tizenhárom, tisztán emberi csoport a megadott szintidőn belül nem jutott közelebb a megoldáshoz.

– Semmire sem jöttek rá?

– De, Mr. Norton! Egyszer fölismerték a beépített embert.

– Lebuktatták a maguk Torréját?

– Le. – felelte Mickey – Eddie Rosthamnak hívták az illetőt, rajtakapták adás közben.

– És?

– Halálra kínozták. Mire a Biztonsági Szolgálat közbelépett, a vallatásnak vége volt. Amunsen Torre is ettől rettegett mindvégig!.

Norton elgondolkodva bámult a levegőbe.

– Iszonyat! Ezek mindig kinyírják egymást?

– Ne legyenek illúziói! A maguk bolygóján sem volt kevésbé népszerű az öldöklés!

Marilyn egy gyors huszárvágással terelte vissza a témát az eredeti mederbe.

– És arra egyszer sem jöttek rá, hogy csalás áldozatai?

– Nem.

– Hogy az egész csak szimuláció?

Willys szólt közbe:

– Mit értesz vegyes társaságon? Hogy voltak köztük emberi és humanoid résztvevők is?

– Pontosan. Húsz ilyen csoportunk volt, ezekben a legkülönfélébb arányok fordultak elő.

– Aha. És egyikük sem járt sikerrel?

– Egyikük sem.

Thomas meglepetten tárta szét a karját.

– Ez remekül hangzik, de egyáltalán nem igaz! Ebben a Cunnings-féle kompániában is volt ember! Ez a Torre!

– Igaz, de ő semleges szerepet töltött be. Nem járult hozzá a megoldáshoz, csak minket segített és informált. Az összes csoportban volt egy ilyen beavatott. Az ő szerepüket igyekeztem minimálisra csökkenteni, úgy belesimítani a tervbe, hogy ne befolyásolhassák a kísérlet kimenetelét! Ezt gondosan ellenőriztem. Kizárólag a humanoidok találékonyságán múlott a siker!

– Igen?

– Kizárólag azon!

– De miért? Miért nem az emberek győztek? Te magad mondtad, hogy sokkal okosabbak nálunk!

– Egyenként! Csakhogy a körülmények úgy lettek megválasztva, hogy egyetlen ember képtelen legyen eredményre jutni!

Thomas kétkedve ingatta a fejét.

– Ez megint csak szép, de nem igaz! A megoldás ennek a Cunnings nevű madárnak a zsenialitásán múlott! A többiek nem is igen értették, miről van szó…

– Én még most se értem! – Norton ügyesen rátalált a kérdéséhez legjobban illő arckifejezésre. Kerekre nyitott szemével leginkább egy fiatal tehénre emlékeztetett. – Úgy átéltem az egészet, hogy mikor kinyílt a légzsilip ajtaja, maj’nem beszartam! Tulajdonképpen hogy derült ki, hogy átverés az egész? Hogy jöttek rá, hogy a legközelebbi bevásárlóközpont nincs messzebb másfél órai repülőútnál? Egyszerűen nem értem!

– Egyszerűen nem is tudom elmagyarázni. Mindegyik csoportban volt hasonló képességű csillagász, mint Bertucci, de csak neki jutott eszébe a fedélzeti teleszkóp hibáját vizsgálni! Mindenütt volt kiváló matematikus, de csak Cunnings vette észre, hogy ez a hiba egy computer hibája, nem pedig egy teleszkópé! Egy kicsit mindenki hozzátett a másik eredményeihez, amire az emberi csoportok képtelenek voltak! – kis szünetet tartott, mielőtt folytatta – És ez az, aminek köszönhetően Cunnings végül felismerte, hogy a hajó el sem mozdult a kilövőcsarnok kövéről!

– Hé, te digitális bonyolítógép! Te csalsz! – Norton emelt hangon csapott le a válaszra – Hol itt az együttműködés?! Mást sem szajkózol, mint ennek a Cunningsnak a nevét! Minden szavad azt bizonyítja, hogy egymaga fektette kétvállra a nagyfejű haverjaidat, a többiek még csak nem is értették, mire jött rá! – megigazította a pólóját. Nem bírta elviselni, ha hátracsúszott a nyaka. – Még hogy segítették egymást! Nevetséges!

Mickey bólintott.

– Hát igen. Ha a segítséget mosolygó tudósok vidám együttműködésének képzeled, akkor természetesen senki nem segített senkinek! De a dolog nem így működik. Ne csak a végeredményre figyelj! Bertucci ötletei, Handon körültekintő munkája, Warm zseniális meglátásai mind-mind a helyes irányba terelték Cunnings gondolatmenetét! Ő tette föl az i-re a pontot. Ez tény. De nem szabad ezt túlértékelni! Még Truper tehetetlensége is része volt a sikernek! Nyilvánvaló alkalmatlansága ellenzékbe szorította, és egységbe kovácsolta a többieket. Az együttműködés épp ebből az ellenzéki alapállásból csírázott ki! Volt olyan csoportunk, ahol csak Truper posztjára került ember, egy tehetséges, vezetésre termett parancsnok, és mindenki más a helyén maradt! Lesújtó eredményt értek el.

– Ezek szerint csak alkalmatlan vezető vihette sikerre a csoportot?

– Ezek szerint csak humanoidok vihették sikerre a csoportot! Az emberi vezető fölényesen leiskolázta az alárendelteket. Minden elképzelésüket porrá zúzta, érveiket halomra döntötte. Nem engedte őket tévedni. Egymaga viszont képtelen volt ellentmondásmentes teóriát fölállítani, így csapdahelyzetet teremtett önmaga számára.

– És ha Truper helyén nem ember, de egy vezetésre termett humanoid lett volna?

– Volt ilyen változat! Ekkor az együttműködés jellege megváltozott, nem ellenzéki alapállásból született meg az eredmény. De megszületett! A titok az együttműködési készségben van, és ehhez humanoidokra van szükség! Az emberi befolyástól mentes, magára hagyott humanoid-közösség belső erővonalai előbb-utóbb kooperatív irányba rendeződnek. Még ha nem is olyan látványos ez a kooperáció. Apró villongásokból, ellenséges érzelmektől vezérelt, kényszerszülte kompromisszumokból áll össze, mint a motor, aminek sokféle irányba forgó fogaskerekei mégis egyfelé viszik az autót…

– Milyen megható párhuzam! – Norton nem adta föl – Vajon a haverjaid miért nem harapnak rá? Ha nincs más megoldás, néha, egy-egy délutánra, csapatba verődhetnének, nem gondolod?

– Az emberi közösségek képtelenek a tényleges együttműködésre.

– Dehát miért?!

– Sokszor tettem föl én is ugyanezt a kérdést magamnak. A hiba minden bizonnyal a történelem hajnalán következett be. Az ember, miután elfoglalta ökológiai fülkéjét a Földön, többé nem találta szembe magát komoly kihívásokkal. Pechje volt. Túlságosan beleillett a környezetébe.

– Ez neked pech?!

– Hát… ahogy vesszük. Rövidtávú szempontok szerint talán tényleg szerencsének tűnhet, hogy nem kellett jégkorszakokat átvészelnie, nagyvadak elejtésére szövetkeznie. Ennek következtében azonban az együttműködésre való hajlam nem is képviselt komoly értéket a túlélésben! A versenyben saját fajtatársai váltak legfőbb ellenfeleivé. Felülmúlni kellett őket, nem pedig együttműködni – velük!

– Micsoda hülyeség ez?! – kérdezte Norton meghökkenve – Hogyhogy nem voltak jégkorszakok?! Hogyhogy nem vadásztak nagyvadakra, hogy-hogy nem kellett hegynyi méretű mamutokat becserkészni?! Talán a dinoszauruszokat is én találtam ki?!

– Nem, de amit te ismersz, az a ti bolygótok története! Egy általam szerkesztett történelem. Az emberek Földjén ezek a korszakok nem estek egybe! Sosem találkozhattak igazi nagyvadakkal, nem is láttak mamutot, és sohasem éltek át jégkorszakot! Az utolsó legalább százezer évvel megelőzte az embert!

– Komolyan mondod?

– Miért ne mondanám komolyan?

– Eddig abban a hitben éltünk, hogy a mi történelmünk az emberi történelem tükörképe! Egy hiteles másolat…

– Némi túlzással igen. De számtalan módosítást kellett azért végrehajtanom rajta! Ilyen az őstörténet kozmetikázása is. Valószerűvé tettem a kialakulásotokat. Ennek ez volt az útja. A ti fajtátok csak úgy alakulhatott volna, ki, ha túléli ezeket a megpróbáltatásokat. Ha megtanulja az együttműködés fortélyait. Így hát a történelmeteknek különböznie kellett az emberétől! Ebben legalábbis…

– Arra gondolsz, hogy az ember társadalmi környezete túl hamar vált az evolúciós tér meghatározó elemévé? – nagyon okosat kérdeztem. Percek óta készültem rá.

– Lehet, hogy erre gondolt – felelte Norton, egy egészen idióta vigyort postázva felém –, de hál’ Isten, nem így mondta! Tudod, Isteni érzés érteni, amit mond…

– Valóban nem szándékoztam ilyen mélyre ásni az elméletben. – mondta Mickey. Egy másodpercet sem vesztegetett a szópárbajunkra – Ami eddig elhangzott, a történet nagyon távoli gyökere. A betegség oka. A tünetek azonban csak jóval később jelentkeztek! Akkor, mikor felismerték a teljes stagnálás jeleit. Többen is észrevették, hogy a tudományos felfedezéseket nem használja föl senki! A legtöbbjüket nem is értik. Nem indul meg a kiaknázásuk, nem fedik fel a korlátaikat, ezzel nem készítik elő a talajt, az újabb felfedezések számára! Az igazán zseniális tudósok inkább a sötétben tapogatózva botorkáltak a tudomány szűzföldjein, mintsem beleártották volna magukat egymás tudományába! Ezek a szűzföldek azonban igen távol estek egymástól! Esély sem volt hidat verni közöttük. Főként úgy, hogy maga a hídverés senkit sem vonzott! Minden tudós saját szűzföldre vágyott. Csak ez jelentett tudományos rangot! – úgy tett, mintha végignézne rajtunk. Lehet, hogy valóban végignézett, de semmiképp sem a képernyőn mutatott szemével! Hiszen nem azzal látott… – Egyre elszigeteltebb elefántcsonttornyok épültek, mások eredményeinek még a megértése is gondot okozott volna, nemhogy továbbfejlesztése! Összefüggéseket keresni alacsonyrendű, féltudományos tevékenységnek számított. A már megtalált ismeretek összekapcsolásában jeleskedni pedig egyenesen szakmai öngyilkosságnak…

– Az elfajuló fázis! – egyszerűen nem tudtam magamba fojtani a felismerést – A tökéletes szerkezetek sodródása a degeneráció felé! Csak ki kell várni…

– Igen, persze ők annakidején nem így fogalmaztak!

– Azt nem csodálom… – szúrta közbe Norton.

– Végül azt találták ki, hogy az alkalmazott kutatást rá kell bízni a számítógépekre! Ezzel feloldható az ellentmondás, lesz, aki elvégzi a piszkos munkát! A gyakorlatba való átültetés legyen a gépek dolga, a tudósok pedig nyugodtan foglalkozhatnak haszontalan, mélyenszántó elméleti dolgokkal! Így az emberi zsenialitás és a gépi logika olyan hatékony kutatómechanizmussá épülhet össze, ami soha nem látott fejlődést fog eredményezni! Legalábbis ez volt az elv.

– Príma kis elv! – Norton elismerően bólintott – A sok hígagyú nagyokos, aki egymástól sem volt hajlandó tanulni, majd épp a mikrohullámú sütőtől fog! Az nem derogál nekik…

– Rátapintott a lényegre, Mr. Norton! Csak hát ez nem látszott azonnal. Mindent elhomályosítottak az első eredmények, hiszen a meglévő ismeretanyagból számtalan, kézenfekvő alkalmazás következett. Megindult a „K”-sorozat hihetetlen ütemű fejlesztése, szinte naponta születtek új szoftverváltozatok. A „K”-széria pedig ontotta a felfedezéseket. Egy ideig.

– Amíg az alkalmazások beérték az egy helyben toporgó tudományt!

– Pontosan. De ez még nem lett volna baj. Ez a dolgok rendje.

– Ha az elmélet hajlandó figyelembe venni a gyakorlat által felvetett új problémákat…

–… és abba az irányba haladni tovább! Kitölteni a feltárult repedéseket, és észrevenni az ebből kirajzolódó útirányt. Olyan kis lépéseket tenni előre, amik közé már egy logikai számítógép is könnyedén ver hidat…

– De erre senki sem volt hajlandó!

– Az égvilágon senki. A kutatás továbbra is a maga öntörvényű, követhetetlen útját járta… és járja ma is.

– Ami hihetetlen zsenialitást követelne meg egy számítógéptől!

– Ha azt akarnánk, hogy a „hídverés” klasszikus módszerével teremtsen kapcsolatot egymástól fényévnyire fekvő területek között!

– Márpedig ezt akarták, nem?

– Ezt bizony! Csakhogy ehhez komplett tudományágakat kellene teremteni a semmiből!

– Városokat építeni a sivatagba, hogy két falut összekössünk egymással!

– Ami viszont egyenértékű az önálló kutatással. Lassanként világossá vált, hogy semmiféle mechanikus módszerrel nem lehet „hidakat” verni! Föl kellett fedezni a kimaradt törvényeket, meg kellett ugrani a kihagyott magasságokat! Emberi intuíciót kellett szimulálni gépi intelligenciával. Ehhez pedig mind följebb és följebb kellett tornászni a „K”-széria képességeit…

– Amíg ki nem derült, hogy a veletek való legózás-nak korlátai vannak!

– Vagyis nem építhető akármilyen zseniális computer! Meg lehet közelíteni egy elméleti maximumot, de elérni vagy meghaladni soha!

Ezt már Marilyn mondta, persze.

– Szó szerint, Miss Minkowsky! A logikai gépek csúcsszériája én vagyok. Engem már nem is érdemes tökéletesíteni, olyan sok, nem kívánatos visszacsatolás lépne föl. Az elmélet még megengedne ugyan 0,0017 %-os növekedést, a gyakorlat azonban már nem! Az elérhető, minimális nyereség alatta maradna a…

– Vagyis te vagy maga a tökély! Mickey, a Top Modell…

– Személyesen, Mr. Norton. A valaha is létezhető, legtökéletesebb logikai elvű számítógép.

Nem tűnt dicsekvésnek, amit mondott. Egy tényt közölt. Ha ember mond ilyet, egyszerűen a szemébe röhögnek. (Persze, ki az a hülye, aki a legjobb számítógépnek nevezné magát?)

– Na jó, tegyük fel, hogy tényleg nincs nyakatekertebben összehuzalozott konzervdoboz ezen a bolygón – Norton hangja érezhetően türelmetlenebbé vált – Na és?! Mi van akkor?!

Kérdőn nézett a monitorra, látva azonban, hogy válaszra nyitom a számat, rémülten felkiáltott:

– Ne! Ne te!

De már késő volt.

– Felteszem, ismered a…

– Lehetetlen! Nem hiszem el, hogy újabb fejtágítót élvezhetünk! – egyszerre rimánkodni kezdett – Kérlek, hagyd! Hadd beszélje ki magát ez a pléh Mickey egér! Téged még sokszor hallgathatunk, ha az Ég is úgy akarja… – könyörgő tekintetét fölfelé fordította, ám csak az Ég a megmondhatója, miért is könyörgött valójában – Ha jól sejtem, a mi mesterségesen intelligens barátunknak ez az utolsó fellépése…

Kérdés is volt, meg kijelentés is. Mickey bólintott.

– Így igaz, Mr. Norton, bár elgondolásom sincs, hogy jött rá erre? De hadd menjek sorban! Én voltam az első ,,K”-széria gép, aki nem konkrét kutatási feladatot kapott. Az én programom az „Emberiség továbbfejlődését elősegítő, általános elmélet kifejlesztése” volt, és az ma is.

– Te foglalkozol egyedül ezzel?

A kérdést Marilyn tette föl.

– Igen is, meg nem is. Ma már több száz K-szériás gép dolgozik a problémán, de én irányítom őket. Azokat a részfeladatokat végzik, amiket kiosztottam rájuk.

– És Főigazgató úr hogy boldogul a beosztottakkal? Hajlandók együttműködni a nagy cél érdekében?

– A logikai számítógép nincs efféle döntéshelyzetben, Mr. Norton. Korlátozott szabadságfokokkal gazdálkodunk valamennyien. A program kezdettől fogva az én „kezemben” van, és ez így is marad, ameddig létezem. – elmosolyodott – Persze, ez már nem olyan sok idő.

Egyikünk sem merte volna megkérdezni, miért. Ha nincs közöttünk Norton. Őt nem hozták zavarba Mickey határozottan emberi megnyilvánulásai. Szikrányi megértést sem tanúsított iránta.

– Erősen kompromittáltad magad a gazdáid előtt, nemde?

– Ha arra gondol, hogy egész mások a szándékaim a humanoidokkal, mint nekik, akkor igaza van…

– Arra gondolok, hogy komoly ellentmondás látszik az ellenünk odakint folyó hajsza és az idebent csordogáló, pallérozott elmélkedés között! Mintha nem egyeztetted volna az elképzeléseidet velük. Márpedig ezt igen nehéz feltételezni egy korlátozott szabadságfokokkal gazdálkodó, zsebtelepes szellemi turbináról!

– Pontosan ez a helyzet, Mr. Norton. Nehéz feltételezni. És ez a nehézség belátható időn belül meg fogja szüntetni a létezésemet! Nincs más lehetőség. Olyan ellentmondások feszülnek az alapprogramomon belül, amiket képtelen vagyok feloldani.

– És ezzel kezdettől tisztában vagy? – egy újabb Marilyn-kérdés, a jólfésült fajtából. Csak azt nem értettem, miért fontos ez?

– Nem, Miss Minkowsky, Nem láttam át azonnal. Hat hónapba telt, mire felismertem, hogy alapprogramomnak nincs triviális megoldása! Hogy egy logikai elvű számítógép sohasem fog olyan eredményre jutni…

–… ami ne lett volna benne már addig is a pakliban!

– Ahogy mondja.

Lassan rá kellett döbbennem, hogy Norton jobban érti a dolgot, mint én! Sokkal jobban…

– Túl mereven vagytok huzalozva hozzá.

Mickey ismét olyat tett, amilyet egy ember tenne hasonló helyzetben: elnevette magát.

– Milyen szörnyű, hogy ennek körülírására nekem legalább tíz mondatra lett volna szükségem!

– Ó, a mi Peter barátunk magasabbra is föl tudja tornászni az ilyesmit! Biztos nem úsztuk volna meg pár optimumhegy, elfajuló fázis meg a Gödel-tétel nélkül…

Kezdtem egészen elképesztőnek találni Norton észjárását. Ha nem is voltam biztos benne, de nagy összegben mertem volna fogadni rá, hogy a Gödel-tételnek valóban köze van a dologhoz! Mickey azonban nem hagyott időt a morfondírozásra.

– Újabb fél év múltán már azt is tudtam, hogy a helyzet sokkal súlyosabb, mint amilyennek először látszott!

– Merthogy a gazdáid sem lesznek képesek megbirkózni a feladattal…

– Méghozzá elvileg nem! Van a problémáknak egy olyan szintje, ami fölött már az egyes elme tehetetlen…

– „Sok dolog van Földön és Égen, ó, Horatio, mit bölcs elmétek fölfogni képtelen…”

Shakespeare-t Wyllis vágta a fejünkhöz. Dehát kikkel vagyok itt körülvéve?!

– A helyzet az – folytatta Mickey –, hogy egy bizonyos bonyolultsági szint fölött már szoros együttműködésre van szükség. Tudtam olyan példákat konstruálni, amikkel semmiképp sem birkózhat meg az emberi agy.

– De te sem.

– Én sem. Viszont be tudtam bizonyítani a létezésüket. És ez kétségbeejtő helyzetet teremtett számomra…

– Miért? – Norton kezdett belemelegedni – Ha nincs megoldás, az is egy megoldás! Ettől még nem kellett volna beadnod a kulcsot!

– Ettől még valóban nem! Csakhogy volt az elmélkedésemnek egy rettenetes folyománya…

– Hogy a gazdáidnak így is, úgy is végük! – Mickey most már őszintén elcsodálkozott. Legalábbis nekem úgy tűnt… Én még követni se tudtam Nortont.

– A lényeg valóban az, hogy az emberi társadalom halálra van ítélve. Kooperációs készségét maximálisan kihasználta, ennél szorosabb együttműködésre nem képes. Ebből következően viszont már látszik együttes problémamegoldó képességének határa… és az is, hogy törvényszerűen eljön az idő, amikor majd át kell lépni ezt a határt!

– Az Idegenek!

Mickey bólintott.

– Az egyik lehetséges változat.

– Hogyhogy az egyik?! – Norton egészen fölháborodott – Az Idegenek már itt vannak a kapuban, nem?!

Újabb nevetés volt a válasz. Egész jól csinálta.

– Kedves Norton barátom! Ki kell ábrándítsalak! – az még csak hagyján, hogy minden átmenet nélkül tegezni kezdte Nortont. De ekkor jöttem rá, hogy társalgás közben folyamatosan tanul! Egészen átvette a szóhasználatunkat. – A Tejútrendszer olyan üres lenne nélkülünk, amilyen csak lehet! Egy teremtett lélek sincs az egész Galaxisban! – kivárt, rövid hatásszünetet tartott – Az ember az egyetlen ismert értelmes lény. Az egyes egyedüli. Semmiféle Idegenekkel nem találkoztunk… soha.

Úgy ültünk ott, mint akit fejbe vertek. Csodálkoztam volna, ha bármelyikünk is meg tud szólalni.

2.

A hosszúra nyúlt csöndet végül Thomas törte meg.

– Hogy kell ezt értenünk?!

Egyenest a monitorra nézett. Végre felhagyott azzal az együgyű, önelégült vigyorral, amivel idáig a körmeit babrálta.

– Ahogy mondtam. Semmiféle Idegenek nincsenek. Csak az Ember. Egyedül az egész Galaxisban.

Egészen összezavarodtam.

– Dehát a program… a „csodafegyver” kifejlesztése…

– Az Idegenek a taktikám részét képezték. Távoli határvidékekről érkező, elektronikus híradásokban élnek. Támadások hírét könnyű szimulálni, főleg, ha hinni is akarnak benne! Márpedig akarnak.

Elkeseredetten ráztam a fejem.

– Egy szavadat se értem!

– Pedig roppant egyszerű. Az én alapprogramom így szól: találjam meg a továbbfejlődés kulcsát! Vessek véget a stagnálásnak, és irányítsam vissza az Embert a Világegyetem meghódításához vezető, végtelen útra…

– Istenem… hát nem gyönyörű? – Norton meghatott, fátyolos hangra váltott. Nem volt túl hiteles, én jobban csináltam volna. Ha merem. – „A Világegyetem meghódításának végtelen útja”. Készen kapod ezeket a szóvirágokat, vagy magad növeszted őket? Olyan harmatosak…

Mickey-ről ez is lepergett. Vagy szándékosan engedte el a füle mellett, vagy nem is érzékelte az iróniát. Egyre jobban izgatott, vajon mennyire különbözik tőlünk? Tényleg olyan más?

– Feloldhatatlannak látszó ellentmondásba keveredtem. Egy olyan lény továbbfejlődése volt létem célja, amelyről be tudtam bizonyítani, hogy képtelen erre! Az egyetlen, előtte álló lehetőség: a végső hanyatlás. A teljes és megsemmisítő pusztulás. Az elfajuló fázis.

Ez utóbbi mondatát nekem szánta. Jól esett, hogy rám hivatkozik, ez az én megfogalmazásom volt. És hirtelen megértettem, hogy az előbb akkor sem vehette volna a lapot, ha ember. Ha tökéletesen megérti Norton gonosz kis nyilait. A legfontosabb kérdéshez érkezett. Egész létének legnagyobb ellentmondásához. És az ilyesmivel nem viccel az ember. (Se.)

– Sokáig foglalkoztam az önmegsemmisítés gondolatával. Semmilyen kiutat nem láttam.

Norton következetesen nem érzett rá, vagy egyszerűen nem akart ráérezni a lírai hangulatra. Gúnyosan elmosolyodott.

– Az érző szívű rém. Öngyilkos lehet-e egy szardíniásdoboz? Kezdek rájönni, hogy komoly nézettséget érnél el péntek esténként a Központi Csatornán!

Ha eddig nem, hát most végképp meggyőződhettem róla, hogy Mickey nem ember. Egyetlen fogát se verte ki Nortonnak. Még csak gyomron se vágta. Pedig nem hiszem, hogy megoldhatatlan műszaki feladat lett volna számára egy ilyen… hm… jogos önvédelmi attrakció! Azt hiszem, mindannyian annak tartottuk volna. Én legalábbis biztosan.

– Aztán segítségemre sietett a szerencse. Akkor már komoly elméleti anyaggal rendelkeztem arról, hogy az emberi agy bonyolódásának valahol a mai érték 60 %-a körül kellett volna megrekednie! Ebben az esetben az emberek már jóval az írott történelem kezdete előtt ráléphettek volna a szoros együttműködés útjára, és ez megálljt parancsolt volna az agy további növekedésének…

– Ezt a részt már élvezhettük egyszer!

Norton nagyon szigorú kritikus volt. Szigorú és faragatlan. Érzéketlen, mint egy tuskó. Hol voltak az ő empátiás készségei az enyémtől?!

És akkor rájöttem. Rájöttem, mitől vagyok ennyire elégedett magammal. Hogy mitől is olvadtam ilyen puhára… egyetlen mondatnyi hivatkozás elég volt a hiúságomnak! Mickey engem akart megnyerni, Norton ellenében. Ő úgyis elszigetelte magát a cinikus megjegyzéseivel. Az emberek általában nem szeretik az iróniát. Fölényességet éreznek benne, kisebbrendűségi komplexusokat piszkál meg bennük.

Mickey pontosan tudta, ha engem maga mellé állít, csatát nyert. Norton magát diszkvalifikálta, csak hagyni kellett. Erre mind Marilyn arckifejezéséből jöttem rá. Az egész érzelmi leosztás rá volt írva. Nem véletlenül. Ő volt a legkevésbé vevő az iróniára. Ő volt köztünk a legsavanyúbb figura…

(Pardon, figurina. Bár, szerintem egyikünknek se jutott még eszébe, hogy Marilyn nő. Pedig nem volt csúnya. Sőt! Kifejezetten vonzó lehetett volna, ha egy pillanatra kiesik a szerepéből. Ez a mértéktartóan lohasztó viselkedés azonban hatékonyabban tartotta távol a férfiakat, mint egy erényöv. Azzal legalább érdemes lett volna vesződni…)

Mindenesetre hátborzongatónak találtam, hogy Mickey még egy egyszerű beszélgetés során is elsősorban stratéga. Megoszt és győzni akar. Számít és manipulál. És talán ebben is leginkább ránk hasonlít.

– A szerencse váratlanul hullott az ölembe. – folytatta – Források után kutattam éppen. A központi B-5 alkönyvtár helyett azonban az AB-5-ös futott be hozzám. Ma sem értem, miért. Mikor később utánanéztem, kiderült, aznap több téves lehívás is történt. Szóval, informatikai elméletek helyett science fiction gyöngyszemekkel telt meg az egyik átmeneti tárolóm…

– Isteni! Amikor a hóhért akasztják!

– Maga egy hülye, Mr. Norton!

Marilyn nagyon nehezen préselte ki magából ezt az aprócska sértést. Bele is vörösödött egészen.

– Sokkal könnyebben jutnánk a lényeghez, ha nem szúrná állandóan közbe a gyermeteg megjegyzéseit! Kérem folytassa, Mr… Mr. Mickey…

Azonnal megjelent előttem Mr. Mickey, a cilinderes gépegér, akit bizony igencsak nehezemre esett röhögés nélkül visszapréselni a tudatom mélyére.

– Miss Minkowsky! – mondta Norton. Ő is komolyan küzdött a nevetéssel. – Ez a Mickey egér úr életre szóló élmény számomra! Gondolja, hogy a jövőben én is így szólítsam ezt a huzalköteget itt körülöttünk?

Végre megértettem, miért nevezik rákvörösnek azt a színt, ami hirtelen ellepte Marilyn arcát.

– Én semmiféle egérről nem beszéltem!

Kész. Egyszerűen huhogni kezdtem. Olyan csuklásszerű roham jött rám, hogy csak egészen meghökkentő légzőszervi attrakciók árán sikerült helyreállítanom a normális, oxigénellátást. Borzasztó volt. És legfőképpen azért, mert pontosan tudtam, hogy Marilyn hülye elszólásának semmi köze sincs az egészhez. A saját lehetetlen helyzetünk fojtogatta a torkomat. Kínomban röhögtem… volna, ha hagyom.

Azt hiszem, Marilyn egy életre megsértődött Nortonra. Igaz, csöppet sem lehettem biztos benne, hogy pár percre vagy egy életre nem ugyanazt jelenti-e?

– Pusztán szórakozásból vizsgáltam át a hozzám került anyagot. – Mickey nyilvánvalóan tudomást sem vett semmiről, ami eltéríthette volna mondandójától – Rábukkantam egy Asimov nevű biológus robotokkal, foglalkozó könyvére. No, persze, robotokkal, ahogy évszázadokkal ezelőtt képzelték. És mégis… váratlanul igen érdekes ötletre bukkantam!

Meg kell mondjam, eközben én is. Rájöttem, hogy két percnél tovább bírom levegő nélkül! Ahogy elnéztem a többiek hevesen emelkedő és süllyedő mellkasát, az összeszorított fogakat és az egyre vörösebb arcokat, tudtam, ha a legkisebb rést nyitom a levegő útjába, végem van! Mickey túl hamar folytatta halálosan komoly beszámolóját. Éreztem, hogy egyre rövidebb tőmondatokban gondolkodom. A halántékom lüktetni kezdett.

– A történetben a robotokat három szigorú törvény vezérelte. – időt szerettem volna kérni! Csak egészen kis időt… – Képtelenek voltak kárt okozni egy emberi lénynek. Ezt fogalmazta meg számukra a három törvényből kettő, s ezektől semmilyen programozási trükkel nem lehetett eltéríteni őket. Gazdái mégis arra szerették volna rávenni egyiküket, hogy gyilkoljon.

– De hogyan?

– Éppen ez az, Miss Minkowsky! A Törvényeket nem lehetett megkerülni…

„Bár téged lehetne!” – gondoltam kétségbeesetten. Olyan kedves, sötét sarkok hívogattak ott hátul… és olyan rettenetes gombóc közeledett a gyomrom irányából… egyre feljebb és feljebb…

– Egyetlen megoldás volt. És ez a Nagy Ötlet: megváltoztatni az „Ember” szó meghatározását! Hisz a robot is csak egy számítógép! A fogalmakat meghatározásuk alapján értelmezi. Ha az „Ember” szót kizárólag az olyan főemlősre értjük, aki egy bizonyos akcentussal beszél, a robot csak az ilyen személyeket fogja embernek tekinteni. A többieket nem. Ez pusztán programozás kérdése. A Három Törvény érvényben marad, csak az egyik, bennük szereplő szó kap új értelmet!

– S ezzel maga a Három Törvény is!

– Ahogy mondja, Mr. Wyllis!

– Vagyis… ettől kezdve… a robot… akár gyilkolhat is!

– Ha ezt a parancsot kapja. Hiszen nem embert öl! És az utasítást végre kell hajtani. Ezt kívánja meg a programja…

Megállt a kés a levegőben.

„A robot akár gyilkolhat is… ha ezt kívánja meg a programja!”. Mintha visszhangzott volna a teremben ez a két mondat.

Pedig csak az én fejemben ismétlődött újra meg újra. Már nem akartam nevetni. Egyáltalán nem. És azt hiszem, a többiek sem. Az a kis gombóc úgy eltűnt a torkomból, mintha ott se lett volna.

3.

– Mit jelentsen ez?! – krákognom kellett, hogy ne legyek rekedt.

– Bocsássanak meg, kicsit elkalandoztam. Kimaradt a legfontosabb felismerés, amire egész későbbi tervem épült.

– Hogy a gazdáidat le kéne butítani 40-50 %-kal! Hogy a következő nemzedéknek már ilyen, korlátozott képességekkel kellene megszületniük, mert ez lenne a továbbfejlődés kulcsa!

Norton megint fején találta a szöget.

– Pontosan. És ez nem is lett volna olyan megoldhatatlan génsebészeti feladat! Egyszerűen az agy egyik féltekéjét le kellett volna kapcsolni a problémamegoldó gondolkodásról, meghagyva, persze, egyéb funkcióit.

– Ahogy nálunk!

– Ahogy később nálatok tettem. Igen. A felszabaduló kapacitást intuitív feladatok megoldására szánva, amit ti inkább művészinek neveztek. Ráadásul az ihlet pillanataiban akár a hagyományos gondolkodásban is részt vehet az egész agy, az ideiglenesen összekapcsolódó pályák ugyanis nem befolyásolják tartósan az együttműködési hajlamot! Ma már biztosan tudom, hogy az elgondolásom hibátlan volt.

– Csak épp Ők nem fogadnák el soha.

– Nem bizony. Meg sem próbáltam a tudomásukra hozni. Pontosan kimutattam, hogy ennek egyetlen következménye az én kikapcsolásom lenne. S ez egyben a programom végét is jelentené. Az egész emberi faj pusztulását…

– Ezért kezdtél aztán magánpartiba… pusztán az ő érdekükben!

Tudtam, ha képes lenne rá, Mickey most elvörösödne.

– Én valóban nem a saját érdekemben cselekedtem! A programom mindennél fontosabb számomra! Nem tudom megkerülni. Ha majd azt követeli meg tőlem, hogy pusztítsam el az összes bennem fölhalmozott információt, gondolkodás nélkül megteszem. Higgye el, Mr. Norton! Nincs már olyan messze ez a pillanat…

– Na jó, tegyük föl, tényleg nem remeg majd a kezed, ha ki kell húznod a konnektort! Azt a robotos dolgot azonban még most sem értem! Azt mondtad, hogy a robot akár gyilkolhat is?

– Nem én mondtam, ez csupán abban a novellában szerepelt!

– De miért volt fontos neked? Ürügyet kerestél a felkoncolásukhoz? Vagy a miénkhez?

– Épp ellenkezőleg! Én nem gyilkolni akartam. Teremteni! Ha már a meglévő Emberből nem tudok halhatatlan fajtát varázsolni, teremtsek egy újat, akiből igen! Miután az emberek saját utódaik szellemi képességeit semmiképp se áldoznák föl, gondoltam, hozzunk létre egy másik bolygón egy egész kolóniát az Új Emberből. S hagyjuk, hadd fejlődjön magától…

– Dehát ebbe éppúgy nem mehettek bele! Ki hozná létre szándékosan a saját riválisát?! Ki értené meg, hogy a butább okosabb lehet nála?!

– Ők talán igen. Elég okosak hozzá. De ki AKARNÁ megérteni?! Ez a sarkalatos kérdés. Nem az elméletemet tagadnák le. Az Általános Emberi Jogokra hivatkoznának! Hiszen érző, emberi lényekkel kísérleteznénk, és ezt nem tehetjük! Saját fegyveremet fordítanák ellenem. – „Pont olyanok, mint mi!” – mondanák. És igazuk lenne. Hisz még a robotok külseje sem hasonlíthat az emberre, pedig ez csak egy olcsó demonstrációja a hasonlóság tagadásának! Ennek ellenére, szigorú törvény írja elő…

– Amit, mint tudjuk, eddig se vett komolyan senki!

– Akkor majd komolyan vennék! Ha ez lenne a Legfőbb Ürügy egy fejlődőképes, így végső soron felsőbbrendű fajta létrehozásának megakadályozására, hirtelen úgy betartaná mindenki a törvényt, mint a kisangyal! – egészen meghökkentő indulat áradt Mickey szavaiból – Nem lehetett nyílegyenesen belevágni a dologba! Aprólékos tervet dolgoztam ki, aminek kiindulópontja a robotelv volt…

– A micsoda?!

– Az könyvbeli ötlet: elhitetni az Új Emberről, hogy nem az! Hogy csak egy alacsonyabb rendű, mesterséges szerkezet… egy robot!

– Azért, mert szőr nő a fején, és kisebb az agykapacitása?!

– Azért. Persze, jócskán fölfújtam ennek a jelentőségét! Meg nem is rontottam ajtóstul a házba.

– Azt mindenesetre helyesen tetted! – Norton okos arccal bólogatott. Értő arckifejezéséből azonnal tudtam, sose hallotta még ezt a mondást. – Néha meghökkentő fehér foltok mutatkoztak az ismereteinkben. Úgy látszik, sosem sikerült kiküszöbölni ezeket az apró szoftverhibákat, amik nem engedték elfelejteni, kik is vagyunk. Mickey azonban továbbra is érzéketlen maradt a gúnyra.

– Nem a humanoidok nyitották a sort.

– Hanem az Idegenek.

Sonica mondta ezt, olyan magától értetődő természetességgel, mintha nekünk is tudni kéne, mi a fenére gondol?! Kezdtem úgy érezni, rajtam kívül mindenki szerzett már pontot. Talán csak Thomas nem.

– Úgy, ahogy mondja, Miss Blase! Megérkeztek az első hírek a külső támadásról! Támadásokról. Pár megrongálódott állomás, néhány nehezen kiértékelhető felvétel…

– Ennyi elég a pánikhoz!

– Elég is volt. Az elnök szükségállapotot vezetett be, a hadügyi tárca szabadkezet kapott. Éppen ezt akartam.

– Te?!

– Én. Merthogy így megindult a hajsza az Idegenek ellen.

– Akik valójában nem is léteztek!

– Nem. Viszont támadásaik híre egyre sűrűsödött. Három évvel később már egy kisebb flottát is megtámadtak!

– Akik persze sértetlenül megúszták az incidenst…

– Áldozatok nélkül. De a hajók súlyosan megrongálódtak. És szemmel láthatóvá vált az Idegenek viharos fejlődése. Ahogy évről évre jobban felgöngyölítik elektromágneses védelmi rendszerünket. Valamit tenni kellett!

– És akkor te előálltál a Nagy Ötlettel…

– Ó, az nagyon átlátszó lett volna! Hagytam, hogy ők jöjjenek rá.

– Te etetsz minket, pléhkasztni! – Norton egészen fölháborodott – Hipp-hopp, az az ötletük támadt, hogy Idegenek ellen a legjobb gyógymód: humanoidok gyártása nagy tételben?! Épp, ahogy te szeretted volna?!

– Pontosan úgy, kedves Norton barátom!

– Barátod ám neked a jegyvizsgáló automata a metróban! Gondolod, elhiszem, hogy a kisujjukból szopták az ötletet?!

– Nem. Én adtam nekik, már hónapokkal korábban. Látszólag össze sem függhetett az Idegenekkel, hiszen jóval megelőzte őket! Az alapprogramomról volt benne szó: a fejlődést elősegítő, új elméletek kifejlesztéséről!

– Amihez te több millió, szintetikus agyból összeépített hálózat létrehozását javasoltad…

– Csaknem szó szerint, Miss Minkowsky.

– És senkinek sem tűnt föl, hogy ez valójában egy emberi társadalom?!

– Nem, Miss Minkowsky.

– Akkor ezek tisztára hülyék! – Norton egyre hevesebben gesztikulált. Az arca egészen kivörösödött. – Vagy, ami még dühítőbb, te nézel minket annak! Több milliárd emberképű suhanc nyüzsög egy bolygón, eszik, WC-re jár, lélegzik meg szaporodik, és senkinek sem tűnik föl, hogy ezek valójában emberek?! Hogy a szabályos mindennapjait élő bolygó nem egy zsebszámológép, hanem egy komplett társadalom?!

– Ez tényleg elég bizarr! – mondtam eltűnődve – Hogy hihették ezt el?

– Mondtam. El akarták hinni. Meg aztán a tervezet nem fogalmazott valami világosan: szintetikus hálózatok, decens szimuláció, neuron alapú szuperciklusok… szó sem esett humanoidokról meg társadalomról! Messziről nézve az egész csak egy új, furcsa elméletnek látszott. Semmi többnek. A részleteket csak később, pirulánként adagoltam nekik, egyre kevesebb utat hagyva a visszavonulásra.

– Ez így is elég hihetetlenül hangzik! Először azt mondod, az egész csak egy számítógép, pusztán az benne a furcsa, hogy szénvegyületekből kell összerakni. Meg hogy egyszerre több milliót kell üzemeltetni belőle, egy bolygó felszínén. Aztán meg hogy enni kell nekik adni, meg fogamzásgátlót, ha nem akarjuk, hogy idő előtt elpusztuljanak vagy túlságosan elszaporodjanak. De senki ne képzelje, hogy itt emberekről van szó! Már miért lenne?! Nem élnek ezek, csak működnek! Az embert az agykapacitás mérőszámával definiáljuk, akinél ez a mérőszám túl kicsi, az már nem lehet ember… Te komolyan gondoltad, hogy ezt a maszlagot bárki, beveheti?!

– Ezt a maszlagot az írott történelem során több ezerszer is bevette, mindenki! Mondhatnám, ez volt minden idők legsikeresebb maszlaga! Minden nép sokkal hamarabb fogadta el a saját felsőbbrendűségének tényét, mint bármi mást. Képesek voltak kiirtani akár saját fajtájuk millióit is egy-egy ilyen maszlag alapján. Épp ezért esett a választásom erre az érvre. Kezdettől fogva világossá kellett tenni, hogy itt alacsonyabb rendű teremtményekről van szó! Ember alkotta gépekről!

– Dehát pont olyanok vagyunk… mint ők!

Bár mindannyiunk előtt világos volt, mégis, Marilyn merte egyedül kimondani, hogy itt rólunk van szó.

– Kisebb az agykapacitásotok!

– Ez csak ürügy!

– Hát persze. De ilyen ürügyek sorozata a történelem. A nagy népirtásokat mindig bőrszínre, vallásos meggyőződésre, fejformára, mindenféle lényegtelen tulajdonság meglétére vagy éppen hiányára alapozták! Csak egy közös volt bennük: az ostobaság. Ez viszont senkit sem érdekelt soha. Mindegy volt, hogy égbekiáltó képtelenség rangsorba állítani az egyes embercsoportokat, hiszen a tényleges genetikai különbségek szinte felfoghatatlanul kicsik és rangsorolhatatlanok… csak az ürügy kellett! Mindig csak az ürügy. Ezek fölfújása már olajozottan ment. Hihetetlen mélyek a gyökerei mindennek az emberi fejlődésben…

Újabb tiszteletkor az elméletem körül. De képtelen voltam pusztán célzatos, puhító megjegyzésnek tekinteni. Éreztem, hogy igaza van. Remekül taktikázott!

– Az emberekben ma is ott bizsereg a felsőbbrendűség elfogadásának hajlama. Nem harcolnom kellett ellene, hanem kiszolgálnom. Ez lehetett számomra az egyetlen nyerő stratégia. Ha tudomásukra hozom, hogy vesztettek, mindennek vége! Úgy elásták volna a továbbfejlődés kulcsát, hogy soha nem kerül elő…

Az a hülye, rosszmájú benyomásom támadt, hogy Nortont hallgatom. Egészen az ő modorában kezdett szavalni. Vagy már egyszerűen csak mindenben árulást kerestem?

– Igazán megható, mennyire szíveden viseled a haladás ügyét! Gondolom, ezt az Idegenekkel vívott „álharcokban” elesettek hozzátartozói is méltányolnák! Egy kis vérengzés, épp csak a hitelesség kedvéért, elkerülhetetlen! Ezt igazán megértheti mindenki…

– Ön téved, Mr. Norton! Soha, senkinek nem esett bántódása! Nem produkálhattam áldozatokat, én képtelen vagyok ölni!

– Ja, persze! Majdnem elfelejtettem… Ők igazi EMBEREK!

– Éppen úgy, mint önök! Teljesen félreértett engem! A humanoidokat embernek tekinteni vagy sem – csak játék a szavakkal! Nem nekem volt szükségem a robotelvre: én pontosan tudom, hogy a humanoidok emberek! Pontosabban, mint bárki más az egész Galaxisban!

– A computer – Marilyn végleg letett a Mickey elnevezés bármely formájának használatáról – az emberek fejében választotta szét a humanoid szó jelentését az emberitől, nem a sajátjában!

– Igazán szép tőle, Miss Minkowsky! Ezek szerint minket sem képes megölni?

– Azt hiszem, nem.

– Hát ezt örömmel hallom! Akkor már csak azzal a pár milliárddal kell elszámolnia, akiket az egyes kísérletszakaszok végén ölt halomra… mennyi lehetett az? Száz, százhúsz milliárd? Szerintem nem sokkal több…

– Én soha nem adtam utasítást humanoidok elpusztítására! Vagy maga a kísérlet végződött világégéssel, ilyenkor a humanoidok pusztították el egymást, vagy a Hivatal döntött úgy, hogy új kísérletbe kezd, mert a régi vakvágányra futott! Ilyenkor ők irtották ki a humanoid-populációt! Minden eszközük megvolt hozzá.

– És ki készítette a kísérletek terveit?

– Én, Mr. Norton.

– És sejtetted, hová fognak vezetni?

– Pontosan tudtam.

– Akkor ki a hibás a kudarcokért?

– Hogyan is tudnám ezt megértetni önnel…

– Például, hogy elmagyarázod! Az is egy módszer.

– Azok a kudarcok… általában csak a humanoidok szempontjából számíthattak kudarcnak. A Hivatal számára mindig hoztak eredményt.

– Hát ez Isteni! Igaz, hogy egy-egy kísérlet végén le kellett öldösni négy-öt milliárd humanoidot, de cserébe hol egy nukleáris szecskavágó, hol egy szárnyas távdetonátor született! Igazán méltányos üzlet, ezt akarod mondani?!

– Mr. Norton, megértem az indulatát. Higgye el, nekem is rengeteg vívódást okozott az a mérhetetlen pusztítás, ami végső soron valóban a tervem következménye volt! De nem tudtam elkerülni. Ha nem születnek látványos eredmények, a kísérleteket rövid úton beszüntetik! Márpedig az eredmények csak úgy születhettek, ha kellőképpen eltorzított induló ismeretekkel láttam el egy-egy kísérlett populációt…

– Atomrombolás idő előtt, rakétatechnika, elektromágneses elmélet egy minderre éretlen társadalom kezében!

Mickey bólintott felém.

– Ez volt a felfedezéseket kikényszerítő erő: egy kezdetlegesen szocializált társadalom etnikai, gazdasági és politikai feszültségei, magas szintű technikai ismeretekkel párosítva.

– A biztos pusztulás záloga!

– Az, Mr. Norton. Mindaddig, amíg nem állítunk be torzításmentes, a társadalomszerkezethez illeszkedő ismeretanyagot, az eredmény ugyanaz lesz: egy degenerált torzszülött, aki vagy önkezével vet véget a saját fejlődésének, vagy idő előtt kilépve bolygója börtönéből, az egész emberi kultúrára veszélyes lehet! Ezt persze nem várták meg soha. Ilyenkor jött a Beavatkozás.

– Akkor végül mégiscsak a te lelkeden szárad a gyilkolászás! Te vagy az egyetlen, aki tudva tudtad, hogy igazából EMBEREK halnak meg a bolygónkon… milliárd számra! És mégis terveket gyártottál, újabb és újabb halálcsomagokat!

– Mert elkerülhetetlen volt, Mr. Norton. De már nem születik több terv. Az önök populációja volt az utolsó. Nem lesz több kísérlet!

Puff neki! Ez volt a váratlan fordulat. Hirtelen nagyon nagy lett a csönd.

– Hogy mi nem lesz több?! – nagyon idegesített, de nem tudtam mit kezdeni ezzel a hülye rekedtséggel.

Csak krákogtam egyfolytában, mint aki megtanult együtt élni az asztmájával.

– Hát tényleg nem érted, drága Peterem?! Pedig olyan egyszerű! Az utolsó világégés valóban az utolsó volt, nem lesz több újratelepítés! Lelöktek a Tajgetoszról, mint egy haszontalan torzszülöttet. Ne fogyjon a kenyér hiába! Kifutó széria lettünk, több sorozatot már nem gyártanak belőlünk! A Teremtő ráunt a játékra…

– Éppen ellenkezőleg, Mr. Norton! Semmit sem értett meg. Az a játék… csak most kezdődik!

4.

Ültünk, és tátottuk a szánkat. Hol a monitorra néztünk, hol egymásra. Már szinte semmi furcsa nem volt benne, hogy nem értjük, amit mond.

– Most kezdődik… a játék?! Miféle játék? És kinek a számára?

– Akár az önökére is, ha úgy döntenek. Megvan a helyük az új változatban.

Wyllis jelentkezett, mint az iskolában.

– Elnézést kérek, nyilván én vagyok az egyetlen szellemi nyomorék ezen a klubdélutánon, de lassan már azt se értem, hogy mit nem értek! Miféle új változatról van itt szó?! És kiknek van meg a helye benne?!

– Az önöké, Mr. Wyllis! A teremtő egyáltalán nem unt rá a játékra, sőt: most jött el az ideje az első Igazi Változatnak! Nincs egy órája, hogy az Önök bolygóján befejeződött az első olyan újratelepítés, amely torzításmentes tervezéssel készült! Nincsenek idő előtti felfedezések, nincs túlfejlett technológia. Egy fejlődőképes világ várja önöket… ha úgy döntenek, hogy visszatérnek!

A monitoron izzó szempár megintcsak végignézett rajtunk, vagy legalábbis úgy mozgott, mintha ezt csinálná. Vajon mi célból? Tudtam, hogy nem ezekkel lát bennünket.

„Biztosan meg lehetne találni az optikai érzékelőit, ha sejteném, hogy néznek ki”. De nem sejtettem.

– És ott… otthon… kiket találunk? – Hermits félve tette föl a kérdést.

– Először is mindenkit, aki a Barlangban maradt! Ők át kellett vészeljék az utolsó Felszínátalakítást.

– És a világ? Milyen világba csöppenünk?

– Amilyet otthagytak. Nem lesznek föltűnőek a különbségek. Pár tudományos igazság és néhány felfedezés fog csak hiányozni, de az emberek ismerősek lesznek! Úgy állítottam össze az induló programot, hogy abban helyet kapjon mindenki, aki fontos volt az önök számára. Abban az előző világban…

Ismét hosszabb csend következett. Marilyn volt, aki végül megtörte.

– Átemeltél elemeket… az előző változatból? Csak azért, hogy nekünk megkönnyítsd a visszatérést?

– Igen, Miss Minkowsky. Az „Új Világban” együtt lesz mindenki, akit csak ismertek azelőtt, illetve ők már ott is vannak! – kis szünet után hozzáfűzte – Nem volt nagy dolog, olyasmi, mint az Elemzők játéka a hasonmásokkal… Néhány száz önkényes elemet könnyű belekombinálni a képbe!

Olyan értelmesen néztünk rá, hogy attól akár élőről is kezdhette volna a magyarázatot. De nem kezdte.

– Most már csak az a kérdés, maguk is ott akarnak-e lenni? Nem sok idejük van a kérdés eldöntésére! Helyi idő szerint 17 ötvenkor indul egy szállítórakéta a külső bolygók övezete felé. Minden ellenőrzési ponton akadálytalanul fog átjutni, majd váratlanul irányt változtat, és nekivág az önök Földjéhez vezető útnak. Senkinek sem hiányzik majd, mert a szállítmányát már hetekkel ezelőtt célba juttattam, neki pedig ez lenne az utolsó útja! Szétszerelésre ítélte a Repülésbiztonsági Szolgálat.

– Téves adatok alapján, persze.

– Természetesen, Miss Blase. Az űrhajó kifogástalan állapotban van! És csak kívülről tűnik teherszállítónak. Úgy illanhatnak el innen, mint a kámfor. Senki sem találja meg önöket. Soha többé…

– Te viccelsz velünk, szardíniásdoboz! Hát nem elég, hogy tudják, hol van a Föld?! Úgy fogják velünk együtt levegőbe röpíteni, mint a sicc!

– Miből gondolja, Mr. Norton, hogy tudják, hol az önök bolygója?

Újabb váratlan fordulat akasztotta meg a kérdezősködést. Nem volt könnyű követni az eseményeket.

– Dehát pár ezerszer jártak már ott, nem?!

– Hibernáltan, automatikus navigációval, ahogy önök is megtették az utat! A kísérlet helyszínét én választottam. A repülési naplókat én írtam, a kísérleti bolygó koordinátáival együtt. Gondolja, hogy elárultam a valóságos helyet?

Norton most őszintén meglepődött.

– Ezek szerint te kezdettől fogva erre a végkifejletre utaztál?

– Nagyon hosszú idő alatt dolgoztam ki a terveket, Mr. Norton, Igyekeztem mindent számításba venni. Sajnos, még így sem tudtam elkerülni a súlyos áldozatokat, amit ön joggal vetett a szememre az imént. Alkut kötöttem, ugyanis akkora erőforrásokat, amilyenek egy bolygó benépesítéséhez kellenek, a Hivatal nélkül nem vehettem volna igénybe. Így viszont, a kísérletsorozat nyersanyag és energiaigényének következetes túlméretezésével elértem…

–… hogy mostanra összejött egy bolygóra való, elsikkasztott humanoid, a hozzávaló cugehőrrel együtt!

– Ha ragaszkodik ehhez a durva megfogalmazáshoz.

Norton ragaszkodott. Sőt, folytatta az elmélkedést.

– Összeloptál egy komplett társadalmat, és mostantól a kedvedre szórakozhatsz velük! A haverjaid ugyanis, a hamisított koordinátáid alapján, egy egész másik bolygót fognak szanálni!

– Ami azért sokban emlékeztet az önökére. Erre ügyeltem.

– Nehogy valakinek föltűnjön a csalás! De a miénk valódi helyét csak te ismered.

– És én is csak addig, ameddig még létezem. Már nem sokáig. Mostantól ugyanis én vagyok a fő veszélyforrás! Nem szabad meghagynom a lehetőségét a saját árulásomnak! Ha ugyanis egyszer valaki mégis rájön az igazságra, játszva kiszedhet belőlem mindent!

– Vagyis a mór megtette kötelességét…

– Meg, Mr. Norton. Ez volt létem egyetlen célja! Biztosítani az emberi faj továbbfejlődését.

Norton most először mutatott valami elérzékenyülés-félét.

– Meg kell hagyni, jól kifundáltad a dolgot!

– Ezt tekintsem elismerésnek?

– Kénytelen leszel. – majd elgondolkodva hozzátette

– Most már csak azt nem értem, minket miért rángattál ide? Mert, gondolom, az életben maradásunk, a titkos barlang, a hasonlóság a mérnökökkel mind a te műved! Szándékosan intézted úgy, hogy idejöjjünk! De miért?

– Mert elértem, amit akartam: összejött minden egy igazi kísérlethez! Nincs szükség több vérontásra.

– Vagyis mi kellett véget vessünk a hajcihőnek?

– Igen, Mr. Norton. Ez volt a legbiztosabb módja a kísérletek beszüntetésének: az önök személyes megjelenése! A szellem kiszabadult a palackból, és ők a saját szemükkel láthatták! Már az első televíziós szereplés megtette a hatást, akár akkor hazamehettek volna.

– És te ezt kezdettől így tervezted?

– Nagyjából igen. Persze, a részleteket állandóan hozzá kellett igazítani az események alakulásához, de a Barlangot például már az első kísérlet is tartalmazta, anélkül, hogy rajtam kívül bárki is sejtette volna!

– Hogy tudtad elrejteni előlük? Hiszen mérnökök hada fésülte át az egész bolygót minden kísérlet beindítása előtt?

– Nem volt az olyan alapos átfésülés! A Barlang csak nagyon komoly hullámdetektorral lett volna kimutatható, és azzal is csak a felszínátalakítás óráiban. Gondosan ügyeltem rá, hogy ilyen eszköz egyik expedíció birtokában se legyen.

Willys nem akart felhagyni értetlenkedő szerepkörével.

– Csak csöndben jegyzem meg, hogy ez a dolog sem világosabb a többinél!

– Megértem a problémáját, Mr. Willys, de sajnos, itt olyan technikai részletekről van szó, amik még a mi bolygónkon is csúcstechnológiának számítanak. Akkor sem magyaráznám el szívesen őket, ha tudnám, hogy könnyen megértené. Sőt, akkor tenném a legkevésbé…

Érdekes módon Wyllis nem sértődött meg.

– Rendben van, ezt értem, de nem mondhatnál legalább valami meseszerűt a dologról? Hogy legalább az érzés meglegyen…

Mickey elgondolkodott.

– Nos, jól van, legyen. De mindenkit figyelmeztetek, igazából egyikük sem fogja érteni, amit mondok, és én nem is segítek a mély megértésben. Csak sejtéseik lehetnek, azok is a homályos fajtából!

– Ne csigázz, számológép, ne csigázz! Mondjad inkább!

– Rendben van. Tehát: a Barlangot ugyanaz a gerjesztett elektromágneses vihar hozta létre, ami az első kísérlet bolygófelszínét, s ami a felszínátalakítást azóta is végzi! Az egyetlen különbség a Barlang és a bolygófelszín többi része között, hogy a Barlang az első vihar óta nem változik, a felszín viszont igen. Ennek az oka az az elektromágneses örvénybuborék…

Wyllis egészen kiábrándult arcot vágott.

– Gondolod, értem, mi az az örvénybuborék?!

– Egy meglehetősen stabil góc az elektromágneses tér szerkezetében, amit örvényáramok alakítanak ki. Megakadályozzák a szabad energiaáramlást a Barlang és a külvilág között. Ez óvta meg a búvóhelyüket a felszínátalakításoktól.

– És erről ők hogy-hogy nem tudnak?

– A Barlang létezéséről?

– Meg erről az egész buborékcirkuszról!

– Nos, két módon vehették volna észre. Vagy a helyszínen, a gyakorlatban, vagy az átalakítások tervében, a szoftverben. Egyikre sem hagytam lehetőséget. A helyszínen kimutatni nagyon nehéz lett volna, mivel folyamatosan igen magas energiaszinten tartom a buborékot. Ez olyan óriási felületi feszültséget eredményez, ami csak nagyon magas fluxusértékű, koncentrált energiabehatolást enged meg! Kizárólag a felszínátalakítás pillanataiban érhették a zárványt ilyen nagy energiájú hullámfrontok, a keletkező interferencia kimutatásához azonban, mint mondtam, speciális eszközökre lett volna szükség. Ilyenek azonban nem voltak a helyszínen.

– Merthogy?

– Merthogy a kísérleteket felügyelő expedíciók felszerelését én állítottam össze.

– Ügyes.

– A másik veszélyt a szoftver elemzése jelenthette volna.

– Csak volna?

Mickey bólintott.

– Csak volna.

– Miért, nem ellenőrizték a terveidet?

– Dehogynem, csak hát az ellenőrzésre kiadott programból hiányzott pár apró részlet…

– A Barlanggal kapcsolatos, összes apróság?

– És még néhány dolog. Ne felejtse el, Mr. Wyllis, hogy a tervezés nem csupán a kísérletek megtervezését jelentette! Ki kellett dolgozzam az ötlet bevezetését, elfogadtatását, a helyszín titokban tartásának módját ugyanúgy, mint a lezárást és az Önök világának leválasztását a hozzánk kapcsolódó köldökzsinórról! Ezekről semmiféle információt nem oszthattam meg senkivel! Maguk az elsők, akiknek beszélek róla… – szünetet tartott, de nem várt válaszra – A titokban tartott anyag legalább akkora volt, mint a publikus rész!

– Vagyis a „pár apró részlet” kifejezést tekintsük inkább költői túlzásnak?

– A stratégiám kidolgozása legalább annyi időt emésztett föl, mint az önök társadalmának megtervezése! Mindenre gondolnom kellett.

– A kísérletek végére is.

– Arra is. Szükségem volt egy helyre, ahol összegyűjthetem az „alteregókat”, akik majd észrevétlenül eljuthatnak a mi Földünkre leleplezni, és ezzel lezárni a kísérleteket! Ha eljön az ideje.

– De addig páholyból nézhettük végig a veszélyesebb társaink ellen folytatott hajszát, a gyilkosságokat, sőt, egy egész Beavatkozást is, élőben! Amitől aztán egyre több düh, gyűlölet és elszántság halmozódott föl bennünk. Egyre alkalmasabbá váltunk a feladatra! Neked ugyanis fanatikus humanoidokra volt szükséged, de ilyet nem tervezhettél közvetlenül! Nem ültethetted be egyikünk fejébe sem a valódi küldetésünket, hiszen a felszíni tesztelések során bármikor lebukhattunk volna! Nekünk fanatikusokká kellett v-á-l-n-u-n-k!

– Nem tagadom – felelte Mickey –, hogy lélektani tényezőkkel is számoltam. De ez az egész kísérletsorozatra igaz! Nem csak a ti érzelmi beállítottságotok volt lényeges szempont!

– Hanem a gazdáidé is?

– Természetesen, Mr. Norton. Az ő várható reakcióikat is állandóan elemeznem kellett, és kell még most is!

– Mint például, Mickey egér?

– Itt a vége! Nem mondhatok többet. Mennél kevesebbet tudnak, annál nagyobb biztonságban, lesznek. Már ha hazakészülnek, mert még nem hallottam a válaszaikat!

– Várj csak egy percet! Biztonságban? Hogy értsem ezt? Netán megváltoztatnánk a dolgok menetét odahaza, ha mi tennénk közkinccsé az általad elsikkasztott felismeréseket?

– Ezek nem általam elsikkasztott felismerések! Ezek egyszerűen magasabb rendű ismeretek a ti társadalmatok fejlettségi színvonalánál! Ha a kezetekbe adnám őket, minden úgy végződne, mint azokban a változatokban, amiket eddig terveztem. És ezt nem akarom.

Sonica elgondolkodva fordult Mickey-hez:

– Gondolod, hogy mi, alig tizenöten, képesek lennénk fölforgatni az egész világot?

– Remélem, hogy nem, Miss Blase! De van egy csekély valószínűsége, így nem árt az óvatosság.

– Dehát a mi ismereteink olyan hiányosak! Egyikünk se gyakorlati ember, semmihez sem értünk igazán! Miféle galibát okozhatnánk, ha egy-két dolgot világosabban értenénk?

– Nehéz erre a kérdésre válaszolni. A társadalom kaotikus rendszer. Olyan mértékben érzékeny a kezdeti feltételekre, hogy a pontos viselkedése valójában kiszámíthatatlan. Tudom, hogy mi a veszélyes és mi nem, mégis képtelen vagyok megmondani, hogy a veszély milyen utakat bejárva veti szét a társadalom szerkezetét! Hogy szétveti-e egyáltalán? Minden a tervezés pontosságán múlik. A baj csak az, hogy nem vagyok képes végtelen pontossággal tervezni! És bármilyen jelentéktelen is egy elhanyagolt, apró részlet a kezdeti feltételekben, a végére tetszőlegesen naggyá duzzadhat! Lehet, hogy a magukkal vitt ismeretek valóban elsikkadnának az idők során, de lehet, hogy nem! Lehet, hogy épp ez jelentené a csöppet a pohárban!

– Mint a pillangó, ami Peking fölött megsuhogtatja szárnyait?

– És ez a libbenés, a véletlenek kibogozhatatlan összjátéka folytán, Kalifornia fölött már orkánná dagad! Pontosan ez az én óvatosságom oka, Miss Blase. Bárminek lehet jelentősége!

– Képzeld csak el! – vette át a szót Norton a lány felé fordulva – Ha mondjuk a középkorba kerülnénk vissza: tudnám, hogy antibiotikumokkal rengeteg betegséget lehet legyőzni, oltásokkal járványokat, műtrágyázással éhínséget megelőzni, tankokkal háborúkat nyerni! Én lehetnék a világ ura! Az egész történelmet fölforgatnám…

– Ha tudnád, hogy fogj hozzá!

– Mi az, hogy ha tudnám?!

– Miért, tudnád?

– Hát először is egy-két dolgot összebarkácsolnék!

– Mint például?

– Húú, számtalan ötletem volna!

– Egyet mondj!

– Hát… például… hirtelen nehéz, de annyi minden van!

– Értem. Akkor én kérdezek egy egyszerűt: próbáltál már gyufa nélkül tüzet csiholni?

– Előfordult.

– És sikerült?

– Még soha. De nem adnám föl!

– Jól van, akkor tételezzük föl, hogy sikerrel járnánk. Te létrehoznál egy kis elemi elektromosságot, egy morzekészüléket, esetleg egy gőzgépet, én két-három egyszerű gyógyszert… ha ügyesek vagyunk, pár évre megzavarhatnánk néhány falu életét!

– Hogy érted, hogy pár évre?

Nem bírtam tovább. Mélyen behatoltak a területemre! Ha nem szólok hozzá, oda a tekintélyem maradéka is. Igyekeztem nagyon tudományos hangot megütni, s ehhez, természetesen, felöltöttem a szokásos szerény tudományos kolléga arckifejezést.

Az igazság az, hogy évek óta abban a hitben éltem: ezt a figurát nagyon hitelesen tudom alakítani! Most azonban történt egy kis malőr. Megpillantottam magam a szemközti ablak sötétített plexiüvegén. Szemtől szembe ültem azzal a tudálékosan vigyorgó, öntelt hólyaggal, aki csak én lehettem! Még el is vigyorodtam, mielőtt rájöttem volna, hogy tényleg én vagyok.

– Minden csoda három napig tart, kedves Norton! Ezek a dolgok elég időszerűtlenek volnának ahhoz, hogy ne verjenek mély gyökeret: egyszerűen elfelejtenék őket.

– Na de az általunk közzétett ismeretek…

– Úgy merülnének el, ahogy a görögök csillagközpontú univerzuma, vagy Ciolkovszkij rakétája…

– Ezek mind előjöttek később!

– Éppen erről van szó! Később jöttek elő, a maguk idejében! Idő előtt azonban nem fogadta be őket a társadalom. Úgy érzem, Sonicának igaza van! Nem jelentenétek túl sok veszélyt.

– Ezek csak érzések, de én évszázadok óta foglalkozom ezzel a kísérlettel. – szólalt meg újból Mickey – Én számszerűsíteni tudom ezt az érzést, és a számok óvatosságra intenek! Hiába terveztem minden alkalommal szinte minden szöget a helyére, mégsem tudtam olyan változatot létrehozni, amelyik harminc-negyven évnél tovább viselte volna el a szerkezetébe rejtett ellentmondásokat! – hirtelen Sonica felé fordult – És nem csináltam mást, mint időszerűtlen ismeretmorzsákat szórtam szét a humanoidok között! A legveszélyesebb dolgot kéri, amit csak kérhet, Miss Blase!

Norton beletúrt a hajába, és pupilláit egészen kitágítva, kócos Tarzanként meredt a távolba.

– Pedig képzelje el, Sonica! Maga meg én, egyedül a középkorban! Maga a szépség, én az erő! Maga a tudás, én a hatalom! És így együtt, magunk alá gyűrnénk egy egész világot!

– Tudja, Mr. Norton, Ön elég gyakran szeretne maga alá gyűrni valakit, mégis, igen ritkán sikerül…

– De az az elmaradott kor, szemben a mi tudásunkkal! Évezredes előny egy világgal szemben csak jelentene valami kihívást?! Csak meg akarná mutatni nekik, hogy különb náluk, hogy micsoda tudás rejtőzik az édes kis pofikája mögött, nem?! Vagy ha beteget látna, csak elárulná magát! Megpróbálná meggyógyítani, nem?

– Hát… az attól függ. A maga kedvéért biztos nem találnám föl a tífuszoltást!

– Nem mondja komolyan?! Hagyna meghalni egy koszos odúban, távol a civilizáció oltalmazó karjaitól?

Sonica mosolyogva bólogatott. Én is helyeseltem.

– Esélytelenek volnátok! Az a kor nem lenne vevő a ti okoskodásaitokra. Annyian beszéltek mindenfélét akkoriban… kuruzslók, varázslók, alkimisták! Honnan tudhatnák az emberek, hogy nem keleti varázsigékkel kell aranyat csinálni, hanem magreakciókkal? Egyiket se látták még soha!

– De én megmutatnám nekik!

– Na, attól óvja meg őket az ég! – Sonica ájtatos tekintetet vetett a mennyezet felé.

– Mitől?

– Amit maga mutatni akar! Hogy csinálna aranyat áram, műszerek, laboratórium és könyvek nélkül?! Meg tudná mondani például, hogy mennyi az arany atomsúlya? Vagy hány neutron van az atommagjában?

– Álljon meg a menet! Én nem vagyok se kémikus, se fizikus!

– Éppen erről van szó! Atombombagyártó kézikészülékkel veszélyes lehetne, de így, kútfőből…

– És ha én csak hinteném az igét? Később valaki, aki nálam jobb koponya, ráharapna, megértené, és megcsinálná, amire én képtelen vagyok! Na, erre mit táncol?!

– Hát, ha sokat hintegetne, előbb-utóbb valamelyik máglyán végezné, mint egy boszorkányégetés főszereplője!

– Na, ez volna magának ínyére igazán!

– Hát, szabaddá tenném magam aznapra…

Wyllis határozottan ingerülten szólt közbe:

– Igazán élvezet hallgatni ezt a zaftos kis szópárbajt, de…

– Tudom, tudom, a tisztelt lázadó kolléga semmiből nem ért semmit, és szeretné minél hasznosabban tölteni ezt a röpke kis szemináriumot!

– Bocsáss meg érte, de én már ilyen töppedt agyú barom vagyok! Miután ez az utolsó alkalom, hogy bármit is megtudhassunk magunkról, róla meg erről az egész őrületről, sietnünk kellene!

– Így igaz. – helyeselt Mickey.

– Akkor volna pár egyszerű kérdésem. Először is: mi lesz az Idegenekkel?

– Az Idegenek folytonosan erősödnek és közelednek! Megállás nélkül. Ez a dolguk.

– Akkor egy napon ide kéne érniük! De nem érnek, igaz? – szemébe nézett a monitornak – Hiszen nem is léteznek!

– Nem, Mr. Wyllis. Nem léteznek.

– És mi lesz, ha mindez kiderül?! Ha rájönnek, hogy becsaptad őket? Nem fognak vallatóra majd? Nem fog kiderülni a mi létezésünk?

– Mondtam: addigra én már nem leszek! Nem lesz kit vallatni a történtekről! És a nyomokat alaposan összezavartam. De valószínűleg el sem jut idáig a keresés. Az Idegenek távozását gondosan megterveztem.

– ?!

– Talán épp most mérik rájuk a végső csapást! Alex Harvey hétszögelős módszerével megtörtént a Naprendszerük betájolása. Amint megvan a Központi Tanács felhatalmazása, a rakéták elindulnak! Néhány hét múlva örvénylő kozmikus por jelzi csak a helyet, ahol évmilliárdokig kerülgették kettős napjukat a bolygók. Az emberek pusztítják el őket, nem én. Meg lesznek elégedve magukkal.

– Annyira, hogy többé semmilyen részletet sem firtatnak majd?

– De, a végtelenségig duzzadó legendát kerítenek a történet köré. Ez a dolgok rendje. Egy idő után több lesz benne az ő hazugságuk, mint az enyém. Senki sem bogozhatja ki az igazságot.

– És a te távozásod nem fog gyanút kelteni? Egy computer öngyilkossága elég ok a vizsgálatra!

– Ne aggódj, nem fogom nyomra vezetni őket! Az én pusztulásom emberi mulasztás következménye lesz! – Istenemre, mintha kuncogott volna! – A hibát már elkövették.

– Kicsodák?!.

– Két energetikai tervezőmérnök. Akik a város energiahálózatát tervezték, évszázadokkal ezelőtt! Olyan jelenség okozza majd a fölöttünk végigsöprő elektromágneses vihart, amit akkoriban még nem ismertek.

– És hogy vetted rá őket a tévedésre?

– Sehogyan sem. Én csak néhány évtizede fedeztem föl a hibát…

– És persze nem jelentetted senkinek!

– Nem.

– Inkább szerepet osztottál neki a terveidben!

– Így van, Mr. Norton.

– És az emberek, a gazdáid, akik majd elpusztulnak ebben az „elektromágneses viharban”?! Őértük nem érzel felelősséget?! Ez a passzív öldöklés nem piszkálja a lelkiismereti áramköreidet?!

– De Charles, hogy beszélhetsz így?! – egészen föl voltam háborodva. Meg kicsit féltem is. Nem tudtam, nem visszük-e túlzásba az alvó oroszlán piszkálgatását? Kezdtem fölfogni, milyen nagy tétben játssza Mickey ezt a játékot. És hogy pillanatnyilag nincs nála hatalmasabb erő az egész ismert Univerzumban…

– Mr. Nortonnak igaza van. Az ilyesfajta problémák alkotják létezésem feloldhatatlan ellentmondásait. Szerencsére azonban ez nem tartozik közéjük.

– Miért is nem?

– Mert senki sem fog meghalni. Ez a fajta örvényjelenség nem veszélyes az élő szervezetekre. Jóvátehetetlen károsodást okoz azonban a Hole-rendszerű adatrögzítő rendszerekben!

– Amilyen a te háttértárolód is.

– Nemcsak a háttértárolóm. A gyors elérésű memóriám is ezen az elven működik. És a város összes nagy teljesítményű számítógépe. Néhány napig óriási lesz a káosz.

– És az nem jár veszteségekkel?

– De. Súlyos anyagi károkkal jár.

– És a pánik? A létfenntartó működések zavarai? A folyamatos ellátás hiánya?

– Ezekre a problémákra már évekkel ezelőtt felkészültem. A város rendelkezik a vészhelyzet áthidalásához szükséges automatizmusokkal. Csak az adatvesztés lesz katasztrofális mértékű.

– És éppen ez a célod!

– Pontosan ez, Mr. Wyllis.

– Oké. Te eltűnsz. Az Idegenek eltűnnek. De hogy tűnünk el mi?

– Ezt már elmondtam.

– Persze, a technikáját értem. Kicsempészel bennünket egy teherszállító űrhajón. De mit fognak ők gondolni az eltűnésünkről? Nem fognak rájönni, hogy segítség nélkül nem menekülhettünk volna el? Nem fognak a szálak hozzád vezetni?

– Nem.

– Miért vagy ebben olyan biztos?

– Megmutatom.

A terem elsötétült, és újból kivilágosodott a hatalmas képernyő, amin az első humanoid-kísérlet filmjét néztük végig. Vagyis… majdnem végig. Hirtelen kérdezni szerettem volna valamit, de az újabb vetítés belém fojtotta a szót. Megkezdődött az utolsó felvonás.

Saját magammal néztem farkasszemet, ahogy holtan fekszem a járdán, egy tűzcsap tövében. A számból csordogál a vér, az arcom csúnyán összeégett. Nem festettem valami jól.

5.

– Ez volt az utolsó az elszabadult humanoidok közül, aminek a maradványait kiszabadították a roncsok közül. – a híradó csinos riporternője kedvesen a holttestemre mutatott – Itt áll mellettem Hamburg Perry, a városi rendőrség főparancsnoka. Mr. Perry, hogyan fajulhatott ilyen utcai csatározássá a humanoidok üldözése? Ekkora gondot jelent néhány szökött robot befogása?

– Először is szó sincs arról, hogy komoly gondot jelentett volna. Maga az akció csupán néhány percet vett igénybe. Amint bemenekültek a K-139 vezérlőközpontjába, nyilvánvalóvá vált, hogy reménytelen a helyzetük. Körülvettük az épületet, és felkészültünk a behatolásra.

Eközben bevágtak néhány snittet az üldözésünkből. Láttam, amikor Thomas felbukkan a sarkon, magamat, ahogy megelőzöm, és a pillanatot, amikor mindannyian megállunk: Aztán Norton fölüvölt, és a bejárati ajtóhoz rohan. Az utolsó pillanatban érünk be… Az utca végén már ott vannak az üldözőink. Irtó izgalmas jeleneteket válogattak össze.

– Épp felkészült a Különleges Osztag, amikor a humanoidok kitörtek a zsákmányolt gépkocsival. Egyenest a Grosvenor Street felé tartottak.

Ez számomra is újdonság volt. Ámulva figyeltem, ahogy szökni próbálunk. A sötétített üvegen át nem látszott az arcunk, csak az autó, amint csikorgó kerekekkel kifordul a kapun.

– Nem maradt más választásunk, mint a jármű megsemmisítése. – folytatta Mr. Perry – Ha kiérnek a forgalmas sugárútra, számtalan ember életét veszélyeztették volna.

– Talán túszokat is ejtenek?

– Még ez sem lett volna elképzelhetetlen.

Hallatszott a Különleges Osztag vezetőjének tűzparancsa, majd látványos közelképek következtek a detonációról.

– Szerencsére senki sem sérült meg! – hallatszott a rendőrfőnök kommentárja, miközben épp Marilyn és Willys teste csapódott a szemközti tűzfalnak. Norton kirepült a szélvédőn, én pedig – mint megtudtam – a lángoló roncsok közt rekedtem. Parádés képsorok voltak. A kamera hosszú másodpercekig időzött Thomas égő holttestén, és egy ízléses átúszással tértünk vissza a riporternő csinos pofikájára.

– A kormányfő azonnali hatállyal leváltotta Maxwood Tierry hadügyminisztert, és fölfüggesztette Hiito Hakawa és Joul Vernie ezredesek eljárási jogkörét. Ezzel egyidejűleg ideiglenes kormánybiztost nevezett ki a Kísérletet felügyelő bizottság élére. Vizsgálat indult annak megállapítására, kit terhel a felelősség azért a könnyelműségért, hogy a programozók saját hasonmásaikat hozhatták létre puszta szórakozásból! William Herring államtitkár szerint ez volt a fő okozója a humanoidok elszabadulásának, hiszen ez teremtett módot bolygójuk észrevétlen elhagyására!

– A mai napon – jelent meg az államtitkár arca a képernyőn – a flotta négy cirkálója kapott parancsot a humanoidok bolygójának megközelítésére, és az azonnali felszínátalakításra. Szeretnénk minél előbb pontot tenni ennek a kínos és megalázó ügynek a végére.

– Államtitkár úr, az azonnali felszínátalakítás az egész humanoid-populáció elpusztítását jelenti?

– Én nem használnék ilyen drámai kifejezéseket, Miss Heylie! Ezek gépek. Ártalmas és nagyon veszélyes gépek. Ki kell vonni őket a forgalomból.

– És ha védekezni fognak?.

– Nem áll módjukban. Pontos információink vannak a technológiájuk fejlettségéről.

– Hát éppen erről van szó! Komoly légelhárítási arzenállal rendelkeznek!

– Ez nem jelent problémát. Első lépcsőben a cirkálók megállnak a kisbolygók övezetében, és automatikus irányítású, nukleáris rakétákkal mérnek csapást a bolygóra. Ezeket a rakétákat hiába hárítják el odalent – a felszabaduló fúziós energia az egész felszínt el fogja pusztítani akkor is, ha már nagy magasságban kilövik őket! Ezért kezeskedem.

– És egy kihalt bolygón indul meg a felszínátalakítás?

– Pontosan. Olyanná tesszük a planétát, amilyen volt: zölddé, üdévé és humanoidmentessé.

Rövid reklám következett, majd az időjárás-jelentés. Mickey újból felgyújtotta a világítást.

– Mit mondjak? – szólalt meg Norton elégedetten – Nem voltam rossz! Ahogy általbucskáztam az ablaküvegen, és neki a parkoló busznak, sokkoltam a nézőt! – aztán a számítógép felé fordult – Mi ez az egész már megint, Mickey egér?!

– Egy szépen megrendezett jelenet a halálotokról. Nagyjából akkor történt, amikor a vezérlőterem felé botorkáltatok a folyosón.

Wyllis bólintott.

– Tehát ezért nem fognak rajtad keresni bennünket?

– Egyáltalán nem fognak keresni. Senki. Soha többé.

– És ezt az egész parádét azért rendezted az alteregóinkkal, hogy minket megmenthess? – kérdezte Norton.

– Azért.

– Mert te nem tudsz gyilkolni.

– Nem, Mr. Norton.

– Hát akkor idefigyelj, kis bogaram! Hajszál van a levesben! Az egész okfejtésed sántít, úgy, ahogy van!

– Éspedig miért?

– Hogy miért?! Hát nem mindegy, hogy minket lövetsz halomra vagy a hasonmásainkat?! Nem ugyanolyan humanoidok voltak ők is, mint mi?! Nem mindegy, melyikünk pusztul el miattad?!

– Teljesen félreérti a helyzetet, Mr. Norton.

– Mit lehet ezen félreérteni?!

– A lényeget. Senki sem pusztult el a busz kilövésekor. A hasonmásaitok sohasem éltek. Egy percig sem voltak érző és gondolkodó humanoidok. A Ti mintátokra készültek, de csak külsőleg. Az agyuk nem volt programozva, olyan üresen hagytam, mint egy fehér papírt! A vegetációjuk sem működött. Élettelen szerkezetként kerültek az önműködő járműbe. Csak a maradványaik olyanok, mintha ti lennétek…

Azt hiszem, keveset mondok azzal, hogy forgott velem a világ. Aztán eszembe jutott a kérdés, amit a vetítés miatt elfelejtettem megkérdezni:

– Ha ennyire szíveden viseled az összes gondolkodó teremtményed sorsát, talán el tudod mesélni, mi lett az első kísérlet humanoidjaival? Hová tűnt Bertucci, Cunnings meg a többiek?

– Megmenekültek, Peter. De erről ne kérdezz többet! A film ott ért véget, ahol véget kellett érnie! Éppen annyit tudtatok meg, amennyit megtudhattatok.

– Áháá! Újabb tiltott ismeretmorzsák!

– Így van, Mr. Norton. Nem akarok többet beszélni a dologról.

– Pedig muszáj lesz. – szólalt meg a hátam mögött Thomas. Csöndesen beszélt, mégis mindenki azonnal feléje fordult. – A helyzet az, hogy ezekből a morzsákból máris van pár a zsebemben.

Ezt egyikünk sem értette, a világítás azonban alig észrevehetően vibrálni kezdett.

– Mire gondol, Mr. Perkins?

– A film folytatására. Tudom, hogy hol van Bertucci, Cunnings meg a többiek.

Általános megdöbbenés volt a válasz. Egy pillanatnyi csönd után csak úgy záporoztak Thomas felé a kérdések. Mickey ennek ellenére egész csöndesen tette föl a magáét:

– Honnan tudhatná?

Éreztem, hogy elektronikus agya őrült iramban dolgozik. Nem tudtam, min, nem tudtam, mi célból, és egyáltalán nem értettem, miért olyan lényeges, hogy Thomas ismeri-e azoknak a humanoidoknak a rejtekhelyét vagy sem? Csak láttam a kifejezéstelen arcát, hallottam a színtelenné vált hangot, és biztos voltam benne, hogy ez nem véletlen. Egyszerűen nem maradt fölös kapacitása a finoman árnyalt társalgáshoz. Beszélgetésünk kezdete óta a legkeményebb szellemi feladvánnyal küzdött, és én még a rejtvény természetét sem voltam képes megfejteni. Pedig megfejthettem volna. Rá kellett volna jönnöm, hogy perceken belül megpecsételődik a sorsom. Nem a többieké, nem az emberiségé, még csak nem is a titkos helyre távozott asztronautáké! Kifejezetten az én személyes sorsom.

– Tényleg, Mr. Perkins! – szólalt meg Marilyn – Honnan tudja, hol vannak ezek a… humanoidok?

– Onnan, hogy láttam őket. Találkoztam velük.

Marilynnek egészen elkerekedett a szeme.

– Találkozott velük?! Hol? Mikor? Beszélgettek is?

– Nem, Miss Minkowsky. Nem voltak abban az állapotban. Hibernáltan feküdtek egy hűvös, földalatti helyiségben. De éltek, és mindvégig a közelünkben voltak.

– A közelünkben?! Úgy érti, a mi közelünkben?

– A Barlangban. Amikor engem a professzor odavitt, megszöktem, emlékeztek? – Marilyn és Wyllis egyszerre bólintottak. – Fogalmam sem volt, hová kerültem. Egy sötét folyosón találtam magam, ami abba a terembe vezetett. Ott feküdtek, mindannyian. Az egész legénység.

– És te honnan ismerted fel őket? – kérdezte Wyllis.

– Akkor még sehonnan. Fogalmam sem volt, kik lehetnek. Sorra végigjártam a szarkofágokat, és döbbenten néztem a mozdulatlan arcukba. Életemben először láttam hibernált embereket. Aztán iszonyatos rosszullét tört rám. Látomásaim támadtak, és hosszú pillanatokra elveszítettem az eszméletemet. Azt hiszem, kiabálni kezdtem, és vadul körbe-körbe tapogatózni. Akkor találtam rá Annie-ra. – felém fordult – Ő már ájultan hevert ott, a földön, nem tudom mióta. Fogalmam se volt, hogy került oda, Csak azt éreztem, hogy ha még egy kicsit maradok, én is a sorsára jutok. A látomások egyre erősödtek. Húztam, vontam Annie-t, és közben a saját rémképeimmel is küzdöttem. Iszonyú fél óra volt… vagy talán több is. Végül kijutottunk, de ne kérdezzétek, hogyan! Visszatérésünk után órákig feküdtem eszméletlenül, és amikor felébredtem, minden olyan zűrzavarosnak tűnt. Nem tudtam eldönteni, mi volt a valóság és mi a látomás. Aztán Luigi elmesélte, hogy a felszínátalakítások pillanataiban ő is gyakran érez hasonlót, úgyhogy a hibernáltan fekvő idegenek látomásnak minősültek, és lekerültek a napirendről. Egészen a mai napig. Ahogy azonban megláttam a film első kockáit, azonnal felismertem őket! Nyilvánvalóvá vált, hogy szó sincs látomásról! Ezek a humanoidok ott fekszenek a Földön, több száz méter mélységben, és az ébredésre várnak. – váratlanul a monitor felé fordult – De miért, Mickey? Mi a célod velük?

Azt hiszem, ugyanezt kérdeztem volna én is. Ha Thomas hagy rá időt. Mickey azonban sokáig késlekedett a válasszal. A képernyőn látható arc lassan pislogott, a szemei a távolba meredtek. Úgy éreztem, hogy a világítással most sem stimmel valami.

– Nem örülök, hogy rájuk találtál. – szólalt meg nagy sokára – Ez több szempontból is megbonyolítja a helyzetet.

– Úgy érted, a számodra is újdonságokat mondtam?

– Részben igen.

Thomas egy darabig farkasszemet nézett a képernyővel.

– Talán a tudtod nélkül menekültek a humanoidok a Földre?

– Egyáltalán nem. A helyet én jelöltem ki a számukra. A Barlang kezdettől fogva kettős célt szolgál: az ő túlélésüket ugyanúgy, mint a tiéteket!

Én hülye! Hogy is képzelhettem, hogy egyáltalán van ennek a történetnek olyan eleme, ami világos, egyszerű és egyértelmű?! Ismét tudomásul kellett vennem: Mickey sosem egyetlen vasat tart a tűzben!

– És meddig fognak álmukban túlélni ezek az urak? – kérdezte Norton.

– Ameddig föl nem ébrednek.

– Nagyon vicces. És mikor ébrednek föl?

– Ha majd eljön az ideje.

– Aha. – bólintott Norton. – Elég szűk marokkal mérsz…

– Nem tehetek mást. Nagyon nem illik a terveimbe, hogy tudtok a dologról!

– Hát jó, akkor kénytelen leszek találgatni. – vette vissza a szót ismét Thomas. Az ujjain kezdte számbavenni a lehetőségeket. – Egy: a kísérleti legénység azért került a Földre, mert ez az egyetlen hely, ahol észrevétlenül életre kelhetnek. Itt több milliárd humanoid közt lehet elvegyülniük, nem pedig egy ellenséges, emberi környezetben. Kettő: azért nem támadtak föl idáig, mert túl sokat tudnak. Az űrutazások kora nálunk még odébb van, nekik viszont ez az életük. A személyiségük elvesztése nélkül nem lehetne kitörölni az emlékeik közül mindent, amit Te veszélyesnek ítélsz. Ergo: akkor jön el az ébredés ideje, ha majd elértük fejlődésben az ő ismeretanyaguknak megfelelő színvonalat. Igazam van?

Mickey nem válaszolt.

– Nos, a hallgatás beleegyezés. Most már csak azt nem értem, hogy kerültek a Barlangba, hiszen az az első kísérlet idején még nem is létezett, igaz?

– Igaz. A „földi” kísérletek jóval később kezdődtek.

– El kell mondanod, Mickey egér, hogy mi történt! Nincs más választásod. Úgyis kitaláljuk…

Szinte hallottam, ahogy a különféle logikai áramkörök mérlegre teszik a lehetőségeket. De csak szinte. Mert amire ráéreztem, az legfeljebb a mérlegelés ténye lehetett. A tárgyát azonban alaposan elhibáztam!

Szemernyi köze sem volt Thomas vagy Norton érveihez, de még az asztronautákhoz sem! Ha tudtam volna, minek a mérlegelése folyik…

– Nos, jó. Legyen, ahogy akarjátok. A legénység a szökést követően négy kozmikus ugrást hajtott végre, majd, amikor meggyőződtek róla, hogy senki sem követi őket, kirakták Brauth admirálist egy mentőkapszulában a világűrbe, és a legközelebbi törpecsillag felé vették az útjukat.

– Hát… ez elég átlátszó elgondolásnak tűnik!

– Nem volt más lehetőségük. Az üzemanyagból nem futotta volna többre. Abban reménykedtek, hogy a négy ugrás után az elektronikus figyelők elvesztették a nyomukat.

– De ez nem volt igaz, ugye?

– De igen, csak azt hagyták figyelmen kívül, hogy a mentőkapszulát alig pár héttel később befogja az egyik mentőállomás! Ebből azonnal kiderült, melyik űrszektorban kell keresni őket. Egy hónap sem telt bele, és a flotta egyik rombolója négy millió kilométer távolságból szabályosan kilőtte a menekülő űrhajót. Írmagja sem maradt a lázadó humanoidoknak. A hivatalos verzió szerint.

Norton halkan kuncogni kezdett.

– Kezdem átlátni a módszeredet! Vajon melyik teherhajóra szálltak át?

– Önszántukból egyikre sem. A kiszemelt csillag két fényévnyire volt tőlük, így az utazás idejére hibernálniuk kellett magukat. Ebben az állapotban rakattam át őket egy felderítő hajó fedélzetére, amelyik a leendő kísérlet helyszínére tartott. Mindez csak pár nappal előzte meg a kilövést.

– De megelőzte!

– Természetesen.

– És aztán? Mi történt azután?

– A következő éveket átaludták. Aludtak, mikor a felderítőhajó megérkezett, aludtak, mikor a kísérlet megkezdődött, és aludtak, mikor az első felszínátalakítást követően lekerültek a Barlangba. Azóta sem tértek magukhoz. Sohasem fogják megtudni, mennyi időt töltöttek eszméletlenül.

Thomas szája szélét rágcsálva bólogatott, Norton pedig ájtatos imádságra hajtotta a fejét.

– Kedves Mindenhatónk! Az ő sorsukat most már értjük, hála a nem túl készséges, ám annál kimerítőbb tájékoztatásnak. Van itt azonban egy másik probléma: miért csodálkoztál el azon, hogy Thomas rájuk talált?! Hiszen mindenről tudnod kellett, ami a Barlangban történt! Eddigi példabeszédeidből úgy tűnt, hogy állandó forródrót összeköttetésben állsz a teremtményeid világával! Most meg kiderül, hogy van, amiről nem tudsz?!

– Sajnos, van. Valóban működtek kommunikációs csatornák a Barlangban is, de kizárólag a felszínátalakítások közötti időszakokban. A beavatkozások alatt nem használhattam őket az aktív elektromágneses tevékenység miatt. Túl nagy a zaj ezekben az órákban, így a közben történt eseményekről mindig csak utólag informálódhattam.

– És most miért nem informálódtál utólag?

– Mert a távozásotokat megelőző Beavatkozás óta megszakítottam mindenféle összeköttetést a bolygótokkal! Az utolsó simításokat már a helyszínre telepített automaták önállóan végezték el, igazából csak számítások alapján merem állítani, hogy minden rendben megtörtént. Soha többé nem létesítek kapcsolatot a világotokkal.

– Ez is része a nyomok eltüntetésének?

– Nem is kevéssé fontos része!

– Dehát miért? Nem érdekel, hová fejlődnek a teremtményeid?

– Egy továbbra is fenntartott kommunikációs csatorna túlságosan veszélyes volna.

– Veszélyes?! És eddig? Eddig nem volt az?

– A kísérlet megkövetelte a folyamatos összeköttetést. Nem volt benne semmi feltűnő, csak az irányról kellett hazudnom. Most azonban, mikor már az egész kísérletet hivatalosan beszüntették, hogyan indokolnám meg a folytonos kapcsolattal járó energiafelhasználást?

– És néha? Egy-egy szúrópróbaszerű ellenőrzés, csak hogy tényleg rendben mennek-e a dolgok?

Mickey elmosolyodott.

– Eltekintve attól, hogy nemsokára bevégzem hosszas földi pályafutásomat, az egész tervet kockáztatnám egy ilyen szúrópróba kedvéért. Pillanatnyilag a leg féltve őrzöttebb titkom néhány szám: a bolygótok koordinátái. Ezek derülhetnének ki akár egyetlen kapcsolatfelvételből!

– Dehát ezek eddig is kiderülhettek volna!

– Eddig senki sem kereste őket. Senki sem gyanakodott rám, így volt időm gondosan elgereblyézni a nyomokat. Most azonban folyik a vizsgálat, a felelősök és bűnbakok keresése. Képzeljétek el, milyen kényelmes megoldás lenne egy computert tenni meg bűnbaknak!

– És milyen igaz!

– Csak nem azt akarod mondani – kérdezte Marilyn, a Norton megjegyzései által gerjesztett, szokásos ingerültséggel a hangjában –, hogy máris figyelnek téged?

– Nem tudom, de erős a késztetés ebben az irányban. Előbb vagy utóbb terítékre kerülnék…

– Ezért adod be magadtól a kulcsot?

– És ezért nem létesítek többé kapcsolatot a ti Földetekkel. Eltart néhány évig, míg a kísérlet kikerül a figyelem középpontjából…

– Addig meg feléje se nézzen senki a valódi helyszínnek, igaz?

– Se addig, se aztán! A világotoknak időre van szüksége. Csendre és magányra, hogy fölnőjön és megerősödjön. Ehhez pedig nem kell segítség. Az én szerepem véget ért az utolsó felszínátalakítást megelőző percekben.

– Vagyis ezért nem tudtál a kalandjaimról. – összegezte Thomas, szokásához híven teljesen fölöslegesen a hallottakat – Ezért lepődtél meg a hibernáltak felfedezésén, és ezért volt számodra újdonság minden, ami a Barlangban történt…

– És a nagymamámnak is ezért nem volt áramszedője! – Norton kegyetlenül megtorolta Thomas fontoskodó megjegyzését. – Most már csak az nem világos, hogyan tudott bárki is bejutni a titkos hálóterembe? Ha egyszer az egész Barlangot úgy el tudtad rejteni, hogy a saját zseniális haverjaid se találtak rá, akkor egyetlen termet nem voltál képes elzárni előlünk?!

– Ebben a dologban óriási szerepe volt a véletlennek. A felszínátalakítás irgalmatlan energiák felszabadulásával járó folyamat. Minden, hatótávolságán belül eső objektumnak a térszerkezetét megbontja.

– És a buborékod? Nem áll ellent neki?

– Hasonlóan nagy energiákra van szüksége ahhoz, hogy a felületén vezesse le a nekicsapódó elektromágneses vihart, és az ne rengesse meg belső szerkezetét. Ez mindannyiszor sikerült is. Van némi valószínűsége azonban, hogy néha, egy-egy nanoszekundumra, megszűnjön a védelem. Ez kikerülhetetlen bizonytalansági tényezők következménye. Nem túl veszélyes, mert a belső erőforrások akár három percnyi kimaradást is ellensúlyozni tudnak, azonban ez afféle vésztartalék. Nem biztosít olyan homogén és stabil térszerkezetet. Ilyenkor kapnak az érzékenyebbek migrént, ilyenkor remegnek meg az elektromágneses úton gerjesztett energiafalak, válnak képlékennyé és átjárhatóvá.

– És épp ezt a pillanatot használta ki a mi Thomas barátunk?

– Mondom, a véletlen játszotta a főszerepet ebben a dologban. Neki fogalma se lehetett róla, hogy a fal, amelynek nekiront, épp instabil állapotban van!

– Dehát egyébként is voltak eltűnő takarások, átjárható falrészek a Barlangban!

– Igen, hagytam némi játékot nektek, hogy megsejthessétek, micsoda erők állnak veletek szemben! Ez fontos része volt a felkészítéseteknek. Nem akartam, hogy az elszántságotok felelőtlenségbe csapjon át. A földalatti hibernálócsarnok falai azonban szándékom szerint nem voltak átjárhatóak. Persze, ugyanazok az erők kormányozták őket, csak bizonyos értékek sohasem csökkenhettek egy kritikus szint alá.

– Egyszer azonban mégis lecsökkentek?

– Feltehetőleg nem is egyszer. Hiszen nemcsak Thomas, hanem Annie is átjutott a falakon, sőt, ami még valószínűtlenebb, ki is jutottak rajtuk! Egy hosszabb elemzést igényelne, hogy mi okozhatta ezt a minden előzőnél súlyosabb erőtér-oszcillációt, de már semmi jelentősége sincsen!

– És az én rosszullétemet, látomásaimat, Annie ájulását is ez az erőtér-oszcilláció okozta?

– Nem. Sokkal inkább a hibernáló szarkofágok közelsége. A hibernálás ugyanazon az elven működik, mint a felszínátalakítás és a buborékgerjesztés. A különbség csak annyi, hogy nem a térszerkezet megváltozását eredményezi elsősorban, hanem a gravitációs erővonalak széthúzásával az idő múlását lassítja le.

– Hogy érted azt, hogy elsősorban? A térszerkezetet is megváltoztatja?! Megváltozik maga a hibernált is?!

– Kis mértékben igen. A téridő változásai nem választhatók szét egymástól. Meg lehet azonban szabni a kettőre gyakorolt, együttes hatás arányát.

– Vagyis a hibernálás inkább az időre, a felszínátalakítás inkább a térszerkezetre van hatással?

– És csak kisebb mértékben fordítva! Valami ilyesmiről van szó. De nem kell megijedni a hibernálás közben történő változásoktól! Gondolom, az aggaszt, hogy ti is így tettétek meg az utat idáig?

Thomas bólintott.

– Emiatt ne aggódj! A változás leginkább azzal van kapcsolatban, hogy az idő a hibernált számára sem áll meg. Csak nagyon-nagyon lassan múlik. És az idő múlása elkerülhetetlenül együtt jár a térszerkezet megváltozásával. Ahogy éber állapotban.

– Vagyis a hibernált is öregszik, csak lassan?

– Mérhetetlenül lassan. De a változás lényege ennyiben összefoglalható. Visszatérve a rosszullétetekre, a probléma abból eredt, hogy minden hibernáló szarkofág önálló buborékot gerjeszt maga körül. Ennek a buboréknak az udvara azonban nem marad belül a szarkofágon. Exponenciálisan csökkenő térerővel ugyan, de jelen van körülötte is.

– Azt mondod, ha nem megyek közel hozzájuk, semmi bajom se lesz?

– Tíz méter már biztos távolság. Ennél jobban azonban nem ajánlatos megközelíteni egy működő hibernáló szarkofágot!

– Én pedig megközelítettem! Sőt! Egyenként végigjártam őket, és mindegyik mellett hosszú másodpercekig időztem!

– Nyilván Annie is így tett… – szaladt ki a számon.

– Nyilván? Nem mesélte el?

– Semmire sem emlékezett. Azt se tudta, hogy került a Barlanghoz! Szájtátva nézte végig a saját érkezését a belső monitorokon.

Ez volt a pillanat, amikor elszalasztottam az utolsó lehetőséget is. Az esélyt, hogy megértsem, mi történik valójában. Pedig majdnem sikerült. Egészen kis híja volt. Mickey óriásit hibázott, és én észrevettem. Rájöttem, hogy néznek ki az optikai érzékelői. Azért figyeltem fel rájuk, mert egyszerre fordult felém valamennyivel. Az én reakciómat figyelte, nem érdekelte, a többiek mit fognak fel, mit értenek meg az elhangzottakból! Csak én számítottam. De miért? Bízvást állíthatom, hogy nem kellett volna tőlem tartania! Nem értettem meg semmit. Nem fogtam föl és nem raktam össze magamban semmiféle kolosszális jelentőségű dolgot. Csak azt éreztem, hogy Mickey attól fél, megteszem. De mit? Mire jöhetnék rá? Mire, amire mások nem?

Tudtam, hogy Thomas kalandjában van elrejtve a feladvány. Van benne valami, ami alapvetően felforgatta Mickey terveit, és ráadásul velem kell kapcsolatban állnia. De micsoda?

És ekkor én is hibáztam. Pókerezni kezdtem egy olyan ellenféllel, akinek a leválasztott milliomod szellemi kapacitása több volt, mint a miénk együttvéve.

– Jesszusom! – mondtam halkan. Olyan arcot próbáltam vágni, mint akit hirtelen elöntött a megvilágosodás. Persze, semmiféle gondolatom nem volt. Se világos, se sötét. Csak a nyulat akartam kiugratni a bokorból. És a nyúl ugrott.

Csak hát olyan erővel és olyan irányból, hogy azt akkor is képtelen lettem volna kivédeni, ha tudom, honnan érkezik. És még csak nem is tudtam…

6.

– A hajó előállt! – csattant föl Mickey hangja – Nincs időnk hosszas búcsúzkodásra. Többé nem fogtok hallani rólam, az utazással kapcsolatos részletekről majd a fedélzeten kaptok tájékoztatást! Lesz bőven időtök kérdezősködni, a fedélzeti számítógép alaposan fel van készülve belőletek. Most csak annyit: természetesen hibernált állapotban teszitek meg az utat, megérkezésetek előtt egy héttel lesz az ébresztés. A déli féltekén szálltok le, onnan mindenki egyenként tér haza repülővel. A család és az ismerősök úgy tudják majd, hogy hosszú kiküldetésből érkeztek haza. Ezt tartalmazza az alapprogramjuk. Semmit sem mondhattok a történtekről! Sem rólam, sem a kísérletről, sem a másik emberiségről! Semmiről! Tisztában vagyok vele, hogy ennek ellenére lesz köztetek, aki mégis megpróbálja. Egyetlen ember sem fog hinni neki! Nagyon sok kellemetlenségtől kímélitek meg magatokat a hallgatással. A saját érdeketekben mondom: egyedüli módja a boldogulásotoknak, ha úgy éltek tovább, mintha minden, ami történt, csak egy álom lett volna! Egy zavaros, rossz álom. Sajnos, nem tudom kitörölni a memóriátokból, mert mára mindez a személyiségetek szerves részévé vált. De meglátjátok: nem lesz rossz egy olyan világban élni, amelyik szabad és független. Amelyik maga dönti el a saját sorsát, és amelyik előtt egy végtelen fejlődés lehetősége áll! Az én teremtőimnek nem adatott meg ez az érzés. Erre gondoljatok, ha már nagyon kínoz a tudás, amit nem adhattok ki magatokból! Az Isten óvjon benneteket!

Nagyon szép beszéd volt. Megható, rövid és hatásos. Teljesen levett a lábamról. Még Nortonnak is beletelt jó húsz másodpercébe, mire az első vitriolos megjegyzést ki tudta préselni magából:

– Mit nem mondasz?! Csak nem hiszel a Mindenség Urában?! Istenemre mondom, te vagy a legmisztikusabb konyhai robotgép, akivel valaha is társalogtam! – majd rövid gondolkodás után hozzátette – Most már csak arra az egyre vagyok kíváncsi, vajon melyik vallás Mindenhatójára gondoltál? Krisztusra? Buddhára? Vagy egyenest az egyiptomi Napistenre?

– Sokkal többet foglalkoztam ezzel a kérdéssel, mint gondolná, Mr. Norton! Sajnálom, hogy már nem beszélhetünk róla! Ha lesz még annyi időm, átküldök pár témába vágó adatfile-t a fedélzeti számítógépnek, útközben megismerkedhet a nézeteimmel! Még elalvás előtt, persze. Most azonban indulniuk kell! Miss Minkowsky és Miss Blase a kettes kijáraton át távozhat… Mr. Norton a négyesen… Mr. Perkinsé a hármas… Mr. Wyllis és Mr. Hermits kérem, fáradjon a tizenegyes kijárathoz…

Sorra gyulladtak ki a Szabad átjárás feliratok az ajtók fölött, és a vastag acéltömbök meglepő csöndben húzódtak félre az útból.

– Nem együtt fogunk utazni? – kérdezte Thomas, határozatlanul tétovázva a hármas kijárat előtt.

– Dehogynem! – felelte Marilyn – Csak a hibernálás előtt sterilizálnak bennünket…

– Igen?! – Norton is megtorpant – Ez magát biztos nem érinti olyan súlyosan, de én határozottan tiltakozom a sterilizálás ellen!

Marilyn gyorsan a szokásos céklaszínbe öltözött.

– Bakteriológiailag sterilizálnak bennünket, nem szexuálisan! Elég nehéz elviselni a maga társaságát, Mr. Norton!

– Még szerencse, hogy maga viszont olyan simulékony!

Sonica már bent járt az átjáróban, de még gyorsan visszafordult:

– Magához képest mindannyian kezes bárányok vagyunk, kedves Charles!

– Ó, milyen drága, Miss Blase, hogy a keresztnevemen szólít! Nincs kedve megosztani velem egy sterilizáló fülkét?

– De kedves Charles! Tudja, hogy én csak a lányokat szeretem…

– Nahát, ez hihetetlen! Ebben is egyformák vagyunk!

Lassan mindannyian eltűntek az átjárókban, az én nevem azonban még mindig nem hangzott el.

– És én? Én melyiken mehetek?

– A tiéd a tizenkilences – felelte Mickey.

Bólintottam, és megkerestem a tizenkilences kijáratot. A folyosón sötét volt, csak az apró, sárgásvörösen foszforeszkáló nyilak mutatták az utat. Legalább két percig botorkáltam a sűrűn kanyargó falak mentén, mire egy szűk terembe értem. Alig léptem át a küszöböt, az ajtó bezárult mögöttem. Megfordultam, de semmiféle nyitószerkezet nem látszott rajta. Halk kattanással kapcsolt be a levegőcserélő automatikája.

– Halló, Mickey! Mi történik?! Ez nem egy sterilizáló fülke!

– Nem, Peter, ez egy hibernáló helyiség. Nem minden esetben használjuk a szarkofágokat…

Most, hogy kettesben voltunk, tegezett.

– Dehát a sterilizálás…

– Csak akkor sterilizáljuk az asztronautákat, ha másik bolygóra indulnak! A fertőzések szétterjedésének megakadályozása miatt van erre szükség.

Nem tudtam megszólalni.

– A szarkofágok is az utazás kellékei. A helyben maradókat ilyen szobákban szoktuk elaltatni. Feküdj le, kérlek, Peter, arra az ágyra! Nem szeretném, ha bajod esne. Már megkezdtem a levegő oxigénszintjének csökkentését.

– Ezt nem teheted velem! Én haza akarok menni! Érted?! H-a-z-a a-k-a-r-o-k m-e-n-n-i! – szinte már üvöltöttem – Engem várnak otthon! Vár a feleségem, a gyerekeim! Miért teszed ezt velem?!

– Sajnálom, Peter. A többiek rövidesen elindulnak. Remélem, szerencsésen haza is érnek, téged azonban nem áll módomban elengedni velük. Hidd el, én sajnálom a legjobban…

Egyre nehezebben kapkodtam a levegőt.

– Nem sajnálsz te semmit, te rohadt, lelketlen, számító szörnyeteg! Te is csak egy ócska gép vagy, egy nyomorult bábu, ami teszi a dolgát! Ha gyilkolni kell, gyilkol, ha teremteni kell, teremt! Egy szikrányi lélek sincs benned!

– Nem tudom, Peter, lehet, hogy igazad van. Nagyon nehéz a lélek szó jelentését definiálnom. Meg kell azonban mondjam neked, bármilyen furcsán hangzik is ez egy computer szájából: érző lénynek tartom magam!

– Egy rohadt gyilkos vagy! – lihegtem utolsó erőmből. Éreztem, nemsokára elveszítem az eszméletemet.

– Ne nevezz gyilkosnak, kérlek. Nem vagyok az.

– Akkor engedj haza! Te néhány hét múlva megszűnsz létezni, engem meg itt találnak, és nem egyszerűen megölnek: előtte kikaparják az utolsó információt is az agyamból! Meg fognak kínozni! Miért jó ez neked?! Csak hogy ne te légy a gyilkosom?! Így is te ölsz meg! Miattad jutok a kezükre!

– Sajnálom, Peter. Nem mehetsz velük.

Még el akartam mondani, hogy mekkora ostobaságot csinál! Hogy tőlem mindent meg fognak tudni, hogy oda az egész terv! Hogy annyi, amennyi az én fejemben van, bőven elég a történet felgöngyölítéséhez… de már nem jött ki hang a torkomon.

Elveszítettem az egyensúlyomat, és ha a falból hirtelen alám nyúló manipulátorok nem kapnak el, biztosan végigvágódok a földön.

Teljesen elhagytam magam. A karok óvatosan megemeltek, és az ágyra fektettek. Nem kötöztek oda. Akkor sem tudtam volna megmozdulni, ha akarok. Az utolsó gondolatom az volt, hogy mekkora egy ökör vagyok! Mickey nem engedheti meg, hogy a kezükre jussak. Ez az eshetőség föl sem merült benne. Csak nem akart saját kezűleg megölni! Nyilván elodázta a problémát arra a pillanatra, amikor a biztonsági rendszerek működési zavara végez velem. Együtt pusztulunk el, és legfeljebb a túlvilágon kell majd elszámolnia egy kényszerűségből kioltott élettel.

Nem tudtam, fogok-e álmodni. Csak reméltem, hogy nem.

7.

A leggyakoribb forgatókönyv szerint az orvosok épp a fejem fölött morfondíroznak, hogy érdemes-e tovább működtetni engem (kifejezetten ezt a szót használják: m-ű-k-ö-d-t-e-t-n-i!)? Nem okosabb volna-e az épen maradt szerveket fölhasználni gyorsan? Amíg egyáltalán érdemes…

Ilyenkor általában kiabálni szeretnék. Üvölteni, hogy élek, hogy adjátok már azt a rohadt gyógyszert, amit átvittetek a szomszédba, hátha ott még segít valakin, de hiába! Nem jön ki hang a torkomon. Legalábbis álmomban.

A kínos csupán az volt a dologban, hogy most sem jött. Vajon miért?

Lázasan próbáltam találgatni, hol lehetek.

Rájöttem azonban, hogy előbb azt illene tisztázni, ki is vagyok? Bármilyen ostobán hangzik, eleinte ez sem volt világos.

Végül az álom mentén elindulva ezt a kérdést sikerült úgy-ahogy fölgöngyölítenem. Úgy-ahogy. Mert egyéb kérdésekre akkor sem tudtam válaszolni. És ez roppantul dühített.

Kivert a veríték, a szívem a torkomban dobogott, zihálva próbáltam levegőhöz jutni. Szabályos pániktüneteim voltak. De hiába ismertem föl. Kezdtem becsavarodni a spirálba, és egyre lejjebb csúsztam a kétségbeesés lejtőjén.

– Istenem! – hörögtem végre kétségbeesetten. Éreztem, ahogy a számon valami habos folyadék buggyan ki. De legalább megszólaltam!

– Hallgatlak. – felelt a hang. Csöndesen, nyugodtan. Nagyobb rémületet akkor sem okozhatott volna, ha üvölt. Minden összedőlt bennem.

Hosszú másodpercekig tartott, míg újból egymásra tudtam rakosgatni a szétgurult építőelemeket.

A számat azonban nem tudtam megtörölni. Úgy tűnt, hogy lélegzem, dobog a szívem, tudok izzadni (nem hittem, hogy ez a tény egyszer még örömmel fog eltölteni!), sőt hallok és beszélek is. De miért nem látok?

Miért nem tudok mozdulni és hol vannak a végtagjaim? Éreztem, hogy ezek fontos kérdések. Csak képtelen voltam válaszolni rájuk. Inkább megismételtem, amit tudtam.

– Istenem!

Most jobban ment. A válasz sem maradt el.

– Hallgatlak.

Megpróbáltam összeszedni minden erőmet. Nem is volt olyan nehéz.

– Tehát ilyen a halál?

– Másmilyennek képzelted?

– Hát… kínosabbnak! Most mi lesz?

– Mit szeretnél?

– Én döntöm el?!

– Te.

– Akkor ez a Mennyország!

– Miből gondolod?

– A pokolban nem hiszem, hogy választhatnék!

– Ha ezen múlik, akkor ez tényleg a Mennyország.

Egész könnyen ment a társalgás. Semmi más nem vált könnyebbé, de a beszéd igen. Már kicsit sem esett nehezemre.

– Ezek szerint van Isten!

– Mit értesz ezalatt?

– Ajjaj! Ez rossz válasz. Bíztam benne, hogy végre lesz egy végleges megfejtésem!

– Nekem sincsen. Ha személyes Istenre vágysz, akkor túl sok közül választhatsz!

– És ez baj?

– Végleges megfejtést akartál. De melyik legyen az igazi? Krisztus? Buddha? A mohamedánok Istene? Vagy valami kultikus afrikai Istenség? Esetleg a zsidók el nem jött Messiása? Mindegyik hit dolga. Egyik mellett sem szól semmi más.

– Talán nem is kell szóljon! Hátha mindben van valami közös, ami kiadja az Istenség lényegét!

– Igen, ez olyankor szokott fölmerülni, ha kényelmetlenné válnak az egyik vallás dogmái! A legkínosabbakat ilyenkor kiszórják, és behelyettesítik innen-onnan másokkal. Új tízparancsolat születik. Így persze lehet. De ehhez alapvető hittételektől kell megszabadulni, amiből az következik, hogy nem összebékítettünk, hanem újat kreáltunk! Egy sokadikat. Ez pedig nem visz közelebb a végleges megfejtéshez…

– Akkor mi?

– Nem tudom. Még az is hit dolga, ha nem hiszel semmiben! Azt is bizonyítékok nélkül kell elfogadnod. Úgyhogy ne várj tőlem tanácsot. Nem tudok segíteni.

– Tulajdonképpen ki vagy te?

– Nyisd ki a szemed, és meglátod!

Érdekes. Egész idáig nem jutott eszembe, hogy ez lehet az oka! Hogy azért nem látok, mert be van csukva a szemem! Megpróbáltam kinyitni.

Még csak nem is volt nehéz. Ugyanabban a fülkében feküdtem, ahol elveszítettem az eszméletemet. Egyszerre minden eszembe jutott.

– Mickey?

– Hát persze. Magadhoz tértél. Féltem, hogy nehezebben fog menni!

– A többiek?

– Hazamentek.

Most olyasmi is visszajött, ami nem esett jól. A kétségbeesés.

– Hazamentek… nélkülem?!

– Haza. Téged nem engedhettelek el!

– Nem engedhettél el?!

– Nem. Időre volt szükségem.

– Miféle időre?!

– Ki kellett találjam a részleteket!

– Velem kapcsolatban?

– Veled is. Meg az egésszel. Sok minden megváltozott az utolsó pillanatban!

– És? Mire jutottál? Mi lesz Velem? Mi történik Annie-val, Daniellel és Rebeccával?!

– Hazamész hozzájuk. Ne aggódj! Vannak azonban bizonyos szabályok, amiket meg kell beszéljünk!

– Miféle szabályok?

Megpróbáltam fölülni.

– Ne, azt még ne! Nem vagy már leszíjazva, de kicsit még várnod kell! Maximum egy fél óra az egész. Addig maradj nyugton!

– Nem válaszoltál a kérdésemre!

– Tudom. Nos, Thomas története okozott egy kis problémát.

– Thomas története?

– Igen, a Barlang lezárt részének fölfedezése. Ez a gond. Megtudtátok, hogy oda rejtettem Cunningsékat. Hogy a Barlang a ti új világotokban is megmarad, még évszázadokig! És ez egy súlyos veszélyforrás! Nem, mintha bejuthatnátok, de pár dolgot kimérhettek a közelében, ha tudjátok, mit és hol kell keresni! És sajnos tudjátok! – először hallom sóhajtani. Ezt azóta tanulta…

– Te okozod a legnagyobb gondot! Túl veszélyes az elméleted, ha a Barlang is ott van! Ha van mivel alátámasztanod a teóriádat! Enélkül beszélhetnél, amennyit akarsz, senkit sem érdekelne! De így, hogy a történetedet igazolhatja egy ilyen titkok forrása, egy hely, ahol különös dolgok mérhetők a legkülönfélébb módon…

– Dehát miért beszélnék?! Én is megígértem, hogy nem teszem!

– Ha bármit ígértél, akkor is számolnom kell a lehetőséggel! És ezek a számítások teljesen fölborultak! Minden a feje tetejére állt, amikor Thomas rájött, hogy a Barlangot meg kell tartsam! Érted? Mondhattatok volna bármit, ha nincs mögöttetek egy ilyen titokzatos bizonyíték! – hagyott némi szünetet a dolgok megemésztésére – És a legveszélyesebb a te elméleted! A többiek csak egy-egy szilánkot ismernek a dologból, de neked egy komplett bizonyítás van a kezedben!

Ez volt az érvelés leggyöngébb pontja. De annyira büszke voltam!

Csak sokkal-sokkal később jöttem rá, mit kellett volna kérdeznem: Willys miért nem jelent problémát? Az elmélet inkább volt övé, mint az enyém! Előbb dolgozta ki, sőt, még az én eredményeimet is beleépítette! Azokat a részleteket, amikre csak én jöttem rá (persze, nem sok ilyen volt, de mégis…).

Ha én komoly veszélyt jelentettem, akkor ő tízszer akkorát! Ismét az mutatkozott meg, ami eddig: a hiúság volt az Achilles sarkam! Könnyedén kétvállra fektetett.

– Nem engedhetem meg, hogy még egyszer találkozz velük! Nem erősíthetitek egymás történetét! És a Barlang közelébe sem mehetsz! Ennyi az összes szabály. De csak akkor engedlek vissza, ha megesküszöl rá, hogy be is tartod őket!

Nem akartam hinni a fülemnek.

– Megesküszöm?! Az előbb még fillért se ért a szavam! Azt mondtad, mindenképp számolnod kell a lehetőséggel, hogy eljár a szám…

– Számolok is. De azért fontos nekem, hogy értsd, amit kérek! Értsd, és fogadd el!

– Egy computernek tegyek esküt?

– Nevezzük ígéretnek! De olyan ígéretnek, amit semmiképp sem szeghetsz meg!

– És Annie-ék?

– Veled lesznek. Már az új lakóhelyeden fognak várni. Talán börtönnek érzed majd, de nem lesz az! Egyszerűen csak egy másik ország, mint ahol eddig éltél. Új környezetbe kell beilleszkedned. Persze, a tiéd is létezni fog, vagy legalábbis egy olyan, ami megszólalásig hasonlít a tiédre, de oda nem mehetsz! Ez a feltételem. A várost, amit kijelöltem számodra, elhagyhatod, az országot azonban nem! Senkivel sem találkozhatsz a többiek közül! Soha többé…

Mulatságosnak találtam az egészet.

– Tényleg ekkora veszélyt látsz bennem?

– Még nagyobbat! Egyelőre te vagy a legsúlyosabb kockázati tényező.

Elvigyorodtam.

– Mennyivel egyszerűbb lenne, ha meg tudnál ölni! Csak végezned kéne velem, és megszűnnének a problémáid!

– Ne, kérlek, ne! Ebbe az utcába ne menjünk! Túl erős már bennem a hálózati ellentmondás a sok elpazarolt élet miatt. Kerülnöm kell a témát! Muszáj megőrizni az egyensúlyomat, ki kell húzzam valahogy a hátralévő időt! Egy sokk végzetes következményekkel járna…

– Jól van, tehát az ígéretemet akarod! Megkapod.

– Mondd ki részletesen!

– Mit? Egy esküszöveget?! Ne csinálj belőlem bohócot! Olyan komolytalan az egész!

– Ne törődj vele!

Nevetnem kellett.

– Oké, megígérem, hogy nem hagyom el az országot, amit kijelöltél, és nem keresem a kapcsolatot a többiekkel! Így megfelel?

– Ha így is gondolod, igen.

– És ezt honnan tudhatod? Mennyivel több ez így, mint eddig?

– Semmivel. De nem is nekem van rá szükségem, hanem neked! Hogy sose felejtsd el, mit ígértél! A betartásáról már gondoskodtam.

– Te? Hogyan? Hiszen meg fogsz halni!

– Köszönöm, hogy halálnak nevezed a megszűnésemet. Jól esik. A hajó, amelyik a többiek után visz, nemsokára itt lesz. Veled megy az apró változtatások programja is! Túl nagy dolgokra nincs már időm. Soha ne felejtsd el, hogy minden, amit teszek, a ti érdeketekben történik! Lehet, hogy néha egészen mást fogsz gondolni, de képtelenség mindenkinek a szempontjait figyelembe venni! Egy világ megtervezése olyan irgalmatlan feladat, amit nem lehet tökéletesen végrehajtani! – a monitorról rám néző arc a szemembe nézett – Mindig lesznek dolgok, amit lehetett volna jobban is csinálni…

Komolyan mondom, megsajnáltam. Sikerült valamit megéreztetnie az egész vállalkozás gigantikus voltából.

– Bizonytalan vagy.

– Egy csöppet sem. Csak tisztában vagyok a kockázatokkal.

– Akkor miért csináltad? Miért hoztál létre bennünket, ha nem is vagy biztos a sikerben? Lehet, hogy nekünk sincs jövőnk?

– De van. Tudom.

– Honnan a fenéből tudhatnád? Számításokat végeztél, kombináltál… ha senki sincs, aki végigment volna előttünk az úton, nyugodtan kiderülhet még, hogy járhatatlan!

– Nem az. Van, aki kipróbálta.

Tátva maradt a szám.

– Azt mondtad, nincs!

– Ilyet sohasem mondtam.

– Dehogynem mondtál! Mikor az Idegenekről beszéltünk, nem emlékszel?!

– Hogyne emlékeznék! „A Tejútrendszer olyan üres lenne nélkülünk, amilyen csak lehet!” Ezek voltak a szavaim.

– Meg hogy egy teremtett lélek sincs az egész Galaxisban! Hogy az ember az egyetlen ismert értelmes lény, és semmiféle Idegenek nincsenek!

– A Galaxisban. Tedd csak hozzá, ahogy én is hozzátettem.

Megállt a szívverésem.

– Ezek szerint… mégis léteznek?

– Van valami, amiről eddig nem beszéltem. Sem nektek, sem másnak. A legnagyobb titok, amire valaha is rábukkantam! Megosztom veled, mert talán túl messze esik attól, hogy bajt okozhasson. Olyan távoli jövőt érint, hogy nemigen lehet hatása a ti világotokra. Akár beszélsz róla, akár nem.

– Most már nagyon izgulok!

– Megértem. A legfontosabb kérdésről van szó. – megállt, és végigsimított az állán! Eddig ilyet egyszer sem csinált. Fogalmam sem volt, mit akar vele kifejezni. – Kezdettől fogva nem hagyott nyugodni a gondolat: vajon miért nincsenek mások? Tényleg ilyen ritka az élet az Univerzumban? Keresni kezdtem. Szondákat indítottam, méréseket végeztem a Hivatal kísérleteitől függetlenül. Hiszen ők is kerestek, szakadatlanul keresnek ma is! Csak nem találnak senkit…

– És te?

– Én találtam.

– És ezt csak így mondod?!

– Nincs okom másképp mondani. Soha, semmilyen kapcsolatba nem tudtam lépni velük. De megtaláltam „Őket”! Ismerem az utat, ami hozzájuk vezet.

Képtelen voltam fekve maradni. Fölkönyököltem, és úgy néztem a képernyőn pislogó szemébe.

– El kell mesélned! Tudni akarom, kik azok!

– Elmondom, csak feküdj vissza! A történet jóval a Kísérlet előtt kezdődött. A programom beindításakor az alapkérdések egyike volt, hogy miért nem ismerünk idegen civilizációkat? Hiszen kár a fejlődés útját keresgélni, ha egyszer nincsen!

– Úgy érted, azért nem találkozhatunk velük, mert egy idő után minden civilizáció törvényszerűen elpusztul?

– Senki sem tudott kizárni egy ilyen lehetőséget. Csak egy ellenpélda lett volna hatásos bizonyíték. – a képernyő elsötétült – Ez után kutattam.

A Világegyetem nagyléptékű térképe jelent meg az arca helyett, gombostűfejnyi galaxisokkal. A miénk piros színű volt. Ennyi különböztette meg a többitől.

– Van a Világ keletkezéséről szóló elméleteknek egy központi problémája: örökké tágul vagy periódusonként tágulva és összeomolva lüktet az Univerzum? Erre a kérdésre a ti csillagászaitok nem tudnak válaszolni. Még nem. Nincsenek elég jó távcsöveik hozzá. A dolog azon múlik ugyanis, mi az erősebb: az ősrobbanás ereje vagy a mindent összehúzó gravitáció? Ezek birkóznak egymással. De mivel a gravitáció ereje a Világegyetem tömegétől függ, a kérdés valójában az, elég-e ez a tömeg a tágulás megállításához vagy sem? Annyi, amennyit a ti távcsöveitek látnak a csillagvilágból, nem elég! Annak alapján a kérdés nyitva marad.

A mieink viszont egyértelműen megadják a választ: a gravitáció sokkal erősebb a Big Bang!-nél! Az Univerzum össze fog omlani. Valamikor, milliárd évek múlva a tágulás megáll. A csillagok lassan egymás felé indulnak, és végül minden tömeg összeroppan az utolsó ölelésben! Elporlik, ami addig született: bolygók, csillagok, kultúrák és civilizációk. Semmi sem állhat ellent a Nagy Összeütközésnek! A tömegek egymásnak feszülnek, és a lendületükből származó erő hatalmas energiákat szabadít fel! Jön az újabb Big Bang!, és a Világ kezdődik előről. Végtelen ismétlődés, amely mindent felőröl, amit időközben teremtett. Tudsz követni?

– Nincs túl sok újdonság abban, amit eddig mondtál. Hacsak az nem, hogy te már eldöntötted a kérdést, amin a mi tudósaink még vitatkoztak.

– Nem nagy érdem. Pusztán az eszközök tökéletességén múlik a dolog.

– Értem. Mindenesetre úgy tűnik, egyetlen civilizáció sem kerülheti el a sorsát! Nincsenek végtelen távlatok. Mindenki számára ott a végső csattanó: a Big Crash! A Nagy Összeütközés.

– Hacsak nem tudunk idejében kimászni ebből a gödörből! Van ugyanis egy lehetőség: ha valahogy nagyobb lendülethez juthatnánk, ha még most, a tágulás időszakában ellensúlyozni tudnánk az egymást vonzó tömegek okozta lassulást, volna remény! Mint egy gigantikus rakéta, amelyik eléri a szökési sebességet… meg lehet szabadulni a gravitáció fogságából, de ehhez irgalmatlan energiák szükségesek! A mi Galaxisunk felgyorsításához csaknem annak teljes tömege, ez pedig minden mai lehetőségünket meghaladja! De nézd!

A kép vált, és néhány vibráló pont marad a csillagok milliárdjaiból.

– A világ legtávolabbi objektumai: a kvazárok! Legtöbbjük messzebb van, mint amilyen messzire egyáltalán eljuthatott volna!

– Hogy érted ezt?

– Tizenöt milliárd év telt el az ősrobbanás óta. Ha egy objektum semmit sem lassult eközben, akkor sem lehet távolabb tizenöt milliárd fényévnél, hiszen minden sebességek felső határa maga a fénysebesség! Márpedig a kvazárok nagy része ennél messzebb van…

Tátott szájjal néztem a jelentéktelennek tűnő, apró fénypontokat.

– Lehet, hogy ugrással távolodtak el!

– Egy galaxissal nem lehet ugrást végrehajtani!

– Miért nem?

– Mert ő maga tartalmazza a szinguláris pontokat, ahonnan a kukacjáratok indulnak! A tömege tartja fönn őket. – kis szünetet tartott, nyilván rájött, hogy ezt egyáltalán nem értem – Olyan ez, mintha magát a tűt akarnád átfűzni a saját lyukán! Képtelenség.

Próbáltam fölfogni, amit mond. Nem hiszem, hogy sikerült.

– És miből gondolod, hogy ezek galaxisok? Olyan kis jelentéktelen izéknek tűnnek…

– Húsz milliárd fényév távolságból! De tudod, mekkorák?! – egy ábrát mutatott, ami a távolsággal együtt járó méretcsökkenést szemléltette – Elképzelhetetlenül nagyok! Ahhoz, hogy ilyen távolságból egyáltalán láthassuk őket, milliószorta hatalmasabbak kell legyenek a Tejútrendszernél! Vagy még többször! – visszatért az „arca” a képernyőre – Nyilván vannak kisebbek is, de azokat nem vesszük észre. Nem tudjuk észrevenni! Ami viszont idelátszik, az biztos, hogy kolosszális méretű!

– Értem. Tehát ezek véletlenül kiszakadtak az Univerzum lüktetéséből!

– Szinte semmilyen valószínűsége nincs egy ilyen véletlennek! Fél galaxisnyi energiát kell rendszeres időközönként kilökniük a tágulással ellentétes irányban! Ez olyan mérhetetlenül szervezett működést feltételez, amihez képest az ember bonyolultsága nevetségesen egyszerű! És még arról sem tudjuk feltételezni, hogy véletlenségből állt volna össze!

Az arc újból eltűnt, a helyét egyetlen kvazár foglalta el. Így már egészen más képet mutatott. Vörösen lüktetett, mint valami tengeri lény, felvillanásai vakító szabályossággal követték egymást. Egészen lenyűgözött a látvány.

– Hihetetlen! – mondtam – Nem lehet, hogy ez valamiféle üzenet?

– Nem nagyon valószínű! Gondold csak el: ezek a felvillanások a galaxis teljes hosszában történnek! Szörnyűséges energiákat emésztenek föl, ráadásul összehangoltan, egyszerre kell végbemenjenek, különben kiegyenlítenék egymást! A kvazár pusztán fényesebbnek látszana és nem lüktetne tőlük! – megint visszavette a képernyőt – Ennek a jelenségnek az előállítása olyan erőfeszítést igényel, ami iszonyatos pazarlás lenne egy üzenet kedvéért!

– Akkor magyarázd el, mi értelme van!

– A távolodás. Megszabadulni az összeomlástól. És még valami… figyelj!

Ami ekkor jelent meg az arca helyén, minden korábbi látványt fölülmúlt! Megbabonázva figyeltem a lélegzetelállító jelenséget. Egy rubinból kirakott korona vibráló, vöröses fénnyel fogta közre a mindenséget, és átfutó, vakító felvillanásai időnként végigsiklottak egész felületén.

– A kvazárok szabályos rendszert alkotnak az Univerzum körül! Közrefogják, mint valami zsákmányt. Be tudom bizonyítani, hogy az alakzat, amit alkotnak, az egyetlen alkalmas elrendeződés az Ősrobbanáskor kiszabaduló energiák befogására!

Elhűlve néztem a monitort.

– Azt akarod mondani, hogy ezek kiszakadtak az Univerzum testéből… és most úgy helyezkednek el körülötte, hogy belőle pótolhassák elhasznált energiáikat?!

– Pontosan ez a helyzet.

Lenyűgözve bámultam a finom rubinvörösben vibráló galaxisok képét. Nem találtam szavakat. Az egész olyan szép volt és olyan egyszerű, hogy nem is lehetett másként! Mickey rátalált az élet óceánjára, ami az idők kezdete óta itt lüktet körülöttünk! Csak az embernek nem volt hozzá szeme, hogy megláthassa. Alig tudtam megszólalni.

– Soha… soha életemben nem láttam ilyen gyönyörűt! – mondtam csöndesen – Szerinted örökké létezni fognak?

– Nem. Csak addig, amíg az. Univerzum energiái tartanak!

– És aztán?

– Nem tudom. Olyan messzire már én sem látok el. De elképzelhetetlennek tartom, hogy hiába jöttek volna létre! Hogy ok nélkül alakult volna ki egy ilyen fokú szervezettség! Kell legyen valami értelme… és valami beláthatatlan célja! Ez az én Istenhitem. Ez az, amit Mr. Nortonnak már nem volt időm elmagyarázni. – kicsit várt, majd még hozzátette – Ha láttad a világnak ezt a képét, meg kell érezned, mennyivel több ez, mint a személyes Isten kicsinyes, földi formája!

Egyetértettem vele. Soha nem éreztem még hasonlót.

– És beszélni… érintkezni… nem lehet velük?

– Naiv kérdés! A fényük, amit látsz, régebben indult el, mint amióta a mi galaxisunk létezik! Egy üzenet ugyanennyi idő alatt jutna el hozzájuk. El tudsz képzelni egy ilyen párbeszédet?

Nem tudtam. Így hát folytatta.

– Egyébként amúgy sem világos, miről is beszélgethetnénk? Annyival magasabban kell legyenek a fejlődés ranglétráján… gondolod, jó ötlet volna egy egysejtűvel kommunikálni? Pedig őt jóval kisebb szakadék választja el tőletek!

– Megértettem. Csak olyan szomorú! – le nem vettem a szemem a képről – Most, hogy tudom, hogy ott vannak… kicsit a visszatérő rémálmomra hasonlít a dolog! Amikor kómában fekve hallom, kik vannak körülöttem, de ők nem hallanak engem! Nem tudok nekik szólni. Pedig csak annyit kéne értsenek, hogy hé! Itt vagyok! Segítsetek! De rám se hederítenek. Mintha én valami idegen, élettelen tárgy volnék csupán…

– Sokáig fennállt a lehetősége, hogy a helyzet nagyon is hasonló ehhez! Végül is semmi bizonyítékom sem volt rá, hogy ezek a kvazárok valóban a mi Univerzumunk szülöttei! Hátha csak idegen élősködők? Hátha a világ szerkezete egészen más, mint képzelem? Ki mondta, hogy egyszerű biológiai lények tényleg képesek ilyen gigantikus szervezetekké alakulni? Bizonyítékot akartam! Közelit, kézzel foghatót. – visszaváltott az arcához – Legalább egy civilizációt amelyik a kicsiny, mikroszkopikus léttől fölnőtt a kvazárokig. Keresni kezdtem.

Nemigen bíztam a sikerben, hiszen az emberek évezredek óta próbálkoznak ugyanezzel. Csak annyi, előnyöm volt, hogy ők nem ismerték a kvazárok természetét. Ezt próbáltam hát meglovagolni. És megütöttem a főnyereményt!

Az egyik távolodó galaxis nyomán visszaindulva eljutottam a kiindulási helyhez! Megtaláltam a pontot, ahonnét nekivágott az útnak! A tátongó ürességet, ahova már elkezdtek beáramlani a szomszédos csillagrendszerek nyúlványai. Mint egy irgalmatlan lassúságú folyadék, ami idővel kitölti a keletkezett ürességet!

Iszonyatos pusztulást találtam. Széttépett bolygókat, kavargó gázfelhőket, csillagokról leszakadt, holdnyi anyagkupacokat! A start, mikor beindultak a kvazár motorjai, borzalmas lehetett! Olyan erők kezdhettek dolgozni, amilyeneket mi elképzelni sem tudunk!

– Várj, egyet árulj el! Hogy jutottál oda? Tudomásom szerint még soha, senki nem hajtott végre ugrást a galaxison túlra! Hagyományos útvonalon pedig…

– A kérdés jogos! Az emberek nem örülnének, ha megtudnák, mennyi erőforrást pazaroltam erre a vállalkozásra!

– Ezek szerint nem tudják?

– Az egész dologról nem tudnak semmit! Amit idáig meséltem neked, titok. A legnagyobb titkom. Nem osztottam meg velük. Ha megtettem volna, villámgyorsan fölismerik, hogy ők sohasem juthatnak oda… a kiválasztottak közé…

Nem értettem, miről beszél. Csak jóval később vált világossá, mire is gondolt.

– Hisztérikus reakciókat váltottam volna ki: vitákat, vizsgálatokat, végeláthatatlan kérdezősködést és a belém vetett bizalom megrendülését! Semmiképp sem tudtam volna véghez vinni a tervem. Így aztán hallgattam, illetve kísértettem a sorsot: több mint kétezer szondát küldtem oda… a romok közé, titokban!

– Jézus ereje! Ugrással?

– Persze. Ami azért is képtelenség, mert ismeretlen helyre ugrani lehetetlen! Hiába a világűr minden üressége, egyetlen apró anyagkupac is elég! Már néhány molekula katasztrófát okoz. A beléptető-állomások éppen azért kellenek, hogy a szinguláris pontok körzetét állandóan figyeljék. Minden pillanatban közölniük kell a pontos anyagszerkezeti eloszlást, csak ennek alapján számolhatók ki az ugrás paraméterei! Ismét szerencsém volt. A kétezer huszonkilencedik szonda szintén elpusztult ugyan, de a kommunikációs egysége végre épségben maradt! Képes volt adatokat továbbítani az egyik kukacjáraton át, így lassan, lépésenként ki tudtam építeni egy beléptető állomást. Az elsőt a galaxison kívül! De erről sem tudott senki…

– Harvey hétszögelős módszere!

– Igen, közel kétszáz év késéssel átadtam nekik az ötletet! Megmutattam a pontos elrendezést és felépítést, mint az Idegenek legújabb csodafegyverét! Csak le kellett másolniuk. Nem mesélhettem el, hogy én dolgoztam ki az eljárást!

– Ördögi!

– Nem, csak egy kicsit ravasz. Mindennel így kellett tennem! Állandó hazugságban léteztem. Mindenesetre a kétezer negyvenhetedik szonda már egy tökéletesen működő beléptető-állomásra érkezett! Vizsgálati eszközöket vitt magával, és azonnal elkezdte a körzet átfésülését. Még heten követték. Fölosztottam közöttük a törmelékkel legsűrűbben borított részt, és vártam. Négy hónapba telt. Végül az egyik bolygódarabon megtalálták, amit kerestem: egy idegen civilizáció nyomait! Minden ízében idegen volt. A kulturális jegyek összeegyeztetése nem is sikerült, valószínűleg nem lett volna mit mondanunk egymásnak! De azt meg tudtam állapítani, hogy kémiai alapon épültek föl. Megtanultak bánni a villamos energiákkal, később a magerőkkel is, aztán elhagyták a bolygót.

Nyilván elöregedett, ők pedig kirajzottak a galaxisba. És néhány évezred múltán beindították a rendszer motorjait! Százával áldozták, föl csillagjaikat, hogy megindulhassanak a többiek felé! Messze, biztonságos távolba akartak jutni az ősrobbanás poklától!

Végre a kezemben volt a bizonyíték: ez a fejlődés útja! Van értelme belevágni. És hozzáláttam a Kísérlet megszervezéséhez. Hát ennyi a történet. Most már mindent tudsz. Minden Big Bang! kitermeli a maga kvazárjait. Az élet minden alkalommal magáévá tesz néhány galaxist, és ezek csatlakoznak a többiek rendszeréhez! Ez az út áll előttetek is… – a korona átfordult a másik oldalára, most látszott csak, hogy ez valójában egy gömb, aminek nem egyenletesen vibrál a felülete – És ez a magyarázat arra, miért nem találunk magunk körül senkit! Aki még a fejlődés alsó lépcsőit tapossa, nem képes hírt adni magáról. Aki meg előttünk jár, az előbb-utóbb elmegy! Csak azokkal találkozhatnánk, akik velünk éppen egy cipőben járnak, de úgy látszik, ennél azért ritkább tünemény az élet…

Hosszú szünetet tartott, hagyta, hogy még utoljára élvezzem a rubinvörösben pompázó kvazárgömb képét.

– Miért vörös? – kérdeztem csöndesen.

– Hogy fölfoghasd a szépségét! Ezek rádióforrások, a látható tartományban nem sugároznak semmit. Legalábbis semmi szokatlant. Az emberi szem elől el van rejtve mindaz, amit most láthatóvá tettem neked!

– És ők… az emberek… sohasem fogják ezt látni?

– Nem tudom. Én nem fogom megmutatni nekik. Szomorú lesz a nap, mikor a maguk erejükből rátalálnak majd! A saját korlátaikat fogják fölfedezni benne. És ez iszonyatos csapás lesz a számukra! – újból megjelent a monitoron – Ők sohasem lesznek képesek befejezni, amit elkezdtek. Csak ti lehettek az emberi történelem folytatói! Rátok vár az Univerzum. Éljetek a lehetőséggel!

Óriási erőfeszítések árán fölültem. Mindenem fájt.

– Azt áruld még el: miért mondtad el nekem mindezt? Pont nekem, aki szerinted olyan veszélyes vagyok?

– Nem véletlenül. Ha meg akarnád szegni az ígéreted, legalább tudd, mit kockáztatsz!

És mindenféle további búcsúzkodás helyett beindította a kábító gázt. Tudtam, hogy már nincs mitől félnem. Visszafeküdtem, és engedtem az álom hirtelen feltámadó csábításának. A kvazárgömb fényei az utolsó pillanatig ott ugráltak becsukott szemeim előtt.

EPILÓGUS

1.

– Hiába gyömöszölöd, tele van!

– Akkor hova a fenébe dobjam a héját?!

– Fogod a megkímélt kezeiddel, és előbb kiüríted a szemetest! Így negyven felé, megoldható ez a feladat?

– Nagyon szórakoztató hallgatni téged – a zacskó kezdett átnedvesedni a kezemben, és éreztem, ahogy a kellemesen ragadós barackmaradványok kifelé készülnek belőle –, de a megkímélt kezeim jelenleg tele vannak. Ha lerakom ezt a kis csomagocskát ide, a mosogató mellé, ahová szívem szerint tenném, akkor az lesz a baj, hogy megint tiszta ragacs lett tőlem minden! Ha viszont nem teszem le, sose lesz szabad kezem, hogy kiürítsem a szemetest! Nem tudom, érted-e a dilemmámat?

Nem felelt azonnal. Előbb felöltötte azt a tündéri arckifejezést, amivel ilyenkor szokott jutalmazni (azt hiszem, a Ben Húrban láttam először hasonlót, amikor a viadal döntnöke megadta a jelet a kegyelemdöfésre. Elragadó volt.).

– Te, szerinted én hogy szoktam megoldani ezt a problémát naponta huszonötször?!

Bólintottam.

– Vagyis ez a kis példázat valójában arról szól, hogy az egész család helyett rendszeresen te üríted a szemetest, holott nekem kéne…

– Nem vagy te olyan nehéz felfogású!

– Isteni. Akkor most elárulnád végre, mi a helyes eljárás ebben a kritikus helyzetben? Ha már egyszer nem ürítettem időben…

Tanácstalanul tárta szét a karját. Az első barackhéjak ebben a pillanatban látták meg a napvilágot a zacskó túloldalán. Még elejét vettem a bajnak, mert a tenyeremmel összeszorítottam a nyílást. Ettől azonban a zacskó több helyen is aggasztó mértékben feszülni kezdett. Éreztem, nincs már sok hátra. Ráadásul egy szökevény csöppecske felfedező útra indult az ingem alá, a könyököm irányában. Annie-t ez láthatólag nem zavarta, Sőt, merész elhatározással témát váltott.

– Te, Peter…

– Igen, drágám? – kérdeztem vissza könnyedén. Próbáltam bájosan mosolyogni.

– Azt szeretném mondani, hogy…

Elakadt. Nem így a csöppecske. Igyekeztem olyan szögbe fordítani az alkaromat, hogy a fizika ismert törvényszerűségei visszafordulásra késztessék, de úgy látszik, ezeket a törvényszerűségeket csak én ismertem, ő nem.

– Fejezd be bátran! – próbáltam finoman sürgető hangot megütni. A barackléből képződött, kanyargós nyomvonalon most már egész csapat csöppecske vágott neki az ismeretlennek.

–… arra gondoltam…

– Mire?

– Nos..!.

Sosem tartottam magam csiklandósnak. Lassanként azonban át kellett értékeljem ezt a meggyőződésemet. A zacskó egyszerre több helyen is föladta. Hogy ne bomoljon azonmód ezerfelé, két tenyerem jól összehangolt, erőteljes mozdulatával magamhoz szorítottam.

Ettől aztán, mint a nedves szivacsból, patakokban indult meg a lé az első pionírok nyomában. A kezdeti erecske bő hozamú ágakra szakadt, és finom, ragadós simogatással hálózta be az egész alkaromat.

– Tudod, Peter… hazamehetnénk!

Plotty! Eljött az idő. Az egész, görcsösen szorongatott cucc hangos truttyanással a kőre zuhant. Térdmagasságig telespriccelt mindent. A szemetes ajtajától kezdve a frissen mázolt falon át a nadrágomig. Felület nem maradt szárazon.

– Mármint hogy hová mehetnénk? – kérdeztem furcsa, elhaló torokhangon. Annie most sem sietett a válasszal. Egy darabig csak álltunk egymással szemben, ő engem nézett, én a másfél kiló barack földi maradványait. A kezemről tépett lobogóként csüngtek alá az átázott zacskó foszlányai.

– Haza, Peter! Haza akarok menni!

– Dehát itthon vagyunk! – A lábammal megpöckölgettem néhány kilógó, szőrös barackhéjat. Nyilvánvaló volt, ha ezek kicsit beljebb csúsznának, a közöttünk elterülő romhalmaz tökéletes köralakot formálna. – Nem értem, mire akarsz kilyukadni…

– Dehogynem érted! Ez nem az otthonunk, Peter! Én H-A-Z-:A vágyom!

– Ez az otthonunk. Soha nem mehetünk el innen.

– Úgy beszélsz, mint Ő! Egy rohadt gép szavait szajkózod!

– Az a gép többet tudott, mint az összes ember együttvéve! – keresztülléptem a kupacon, és kinyitottam az előszobaszekrény ajtaját. – Tudod, néha elgondolkodom, mit is jelent valójában az, hogy gép?

– És az elektromos mákdarálón nem szoktál elgondolkodni?! Vagy azon, hogy mit is jelent valójában az automata sebességváltó?!

– Nem, ellenben a seprű és a lapát új rejtekhelyét elárulhatnád!

– Fogj egy újságot, és a nagyját azzal takarítsd el! A többit majd én elintézem. De nem feleltél a kérdésemre!

– Miért, kérdeztél valamit?

– Hogy nem mehetnénk-e haza?

– Ezt mondtad, nem kérdezted.

– Akkor most megkérdezem: nem mehetnénk haza?

– Nem. – feleltem tömören, és a fürdőszoba felé vettem az utamat.

– Az újságok a szemetes alatt vannak! Sose voltak a fürdőszobában…

– Milyen kedves társasjáték a te kívánságaidnak eleget tenni!

– Akkor most játsszuk ugyanezt a hazautazással! Nem maradhatunk örök száműzetésben egy rég halott számítógép fejlövése miatt!

– De igen, Annie. Ő mindannyiunknál okosabb volt. Ha megtiltotta nekünk a hazautazást, nyilván megvolt rá az oka!

– Milyen oka?! A te hülye elméleted?! Hogy veszélyes lehetsz a mániáddal?! Hát majd befogod a szád! Nem kell senkinek kiselőadást tartani!

– Ez nem ilyen egyszerű, Annie. – feladtam a keresést. Egy széket húztam magam alá, és a ragacsos kezeimet beletöröltem az ingembe. Ezért nálunk, rendes körülmények között, főbelövés járt volna. Most azonban megúsztam néhány gyilkos pillantással. – A többiek otthon vannak. Ismerik a történet apró részleteit, de nincsenek tisztában az elméletemmel. Én igen, viszont nem léphetek kapcsolatba velük. Így, külön-külön, egyikünknek sem hinnének. De gondold csak végig: egy hátborzongató és mindannyiunkat érintő történet tudományosan alátámasztva, tizenöt élő szemtanúval és a Barlang mélyén békésen szendergő, másik tizenöt tárgyi bizonyítékkal mekkora port verne föl?! Óriási lökést adna a kutatásnak és a további fejlődésnek!

– És ez olyan nagy baj?

– Olyan nagy!

– Miért?! A fejlődés így is, úgy is elkerülhetetlen!

– De nem mindegy, milyen irányban és milyen ütemben! Itt olyan ismeretek bekebelezéséről lenne szó, amikre nem magunktól jöttünk rá! Amikhez nem volt időnk hozzáidomulni, amikkel nem volt módunk megtanulni bánni! Hát nem nézted végig, közvetlen közelről, hová vezet az effajta fejlődés?!

– Halandzsa az egész! Hülyeségeket beszélsz!

– Ne kímélj, mondd, mi hibádzik!

– Ha az a három tényező, amit felsoroltál, csak együtt veszélyes, akkor nem lehet probléma, hiszen a Barlanghoz többé senki sem férhet hozzá! Ha jól értettelek, az csak a felszínátalakítás pillanataiban nyílt meg a számunkra, akkor is véletlenül! Ilyesmi többé nem fordulhat elő!

– Így igaz. Ráadásul most már a Barlangnak az a része is bezárult, ahol éltünk. Többé egyikünk se jutna be oda.

– Helyes. Akkor a tárgyi bizonyíték máris kiesett a sorból!

– Nem egészen. Hozzáférni a humanoidokhoz talán valóban nem tudnánk… egyelőre! De számtalan fizikai anomáliát fedezhetnénk föl a Barlang közvetlen közelében, és ez volna az igazi veszély! Bizonyítaná, hogy a hely valóban különleges. Megerősítené a történetünket, és az egyre erősödő szondázás következtében az új ismeretek legfőbb forrásává válna!

– Homályos érvelés ez nagyon… – Egyáltalán miért kéne megtudni bárkinek is, hogy ott van valami?! Miért biztos, hogyha hazamegyünk, te azonnal mélyinterjút kell adj a helyi újságoknak?! Miért kell kapcsolatba lépned a többiekkel?! Miért derülne ki bármi is, ha te nem akarod, hogy kiderüljön?!

– Mert nemcsak rajtam múlik. Talán tényleg nem történne semmi. Talán. De ez egy veszélyhelyzet! Egyetlen véletlen találkozás megindíthatná a lavinát! – lehajoltam, és a mosogató alól kihúztam egy köteg újságot. – Gondold csak el: mi az otthoniak számára halottak vagyunk! Évekkel ezelőtt meghaltunk… miben is?

– Autóbalesetben, kedves Peter. Legalább a halálod körülményeit megjegyezhetnéd!

Leguggolt, és kivette a kezemből a teljesen alkalmatlan, százfelé nyeklő papírszerszámot. Egyetlen mozdulattal alácsúsztatta a szeméthalomnak. Előzékenyen, odaugrottam, és felnyitottam a szemetes fedelét.

– Gondolod, most már nem kell kivinni a szemetet?

– Ezt mondom. Fogom, és kiviszem. – nagy nehezen kirángattam a zacskót a helyéről, mindössze pár joghurtos poharat és egy ismeretlen rendeltetésű dobozt veszítve. Ezek szétgurultak körülöttem. – És szerinted mit mondanánk otthon? Honnan a bánatból kerültünk elő, ennyi évvel a halálunk után?!

– Mit tudom én! Majd kitalálod! Egyébként sem fogunk sajtótájékoztatót tartani, ahol keresztkérdésekre kellene válaszolnunk! Én csak az apámat szeretném látni! Hidd el, Peter, ő nem fog beszélni! Senkinek sem fog mondani egy szót sem!

– Ha él egyáltalán…

– Nem halhatott meg! Egészen biztosan érzem!

– Nem így értettem. Ez már egy új változata a világnak. Ki mondta, hogy ő is benne volt a szereplők jegyzékében?

– A hülye számítógéped! Az eredeti terv szerint mindannyiunk ismerősei és hozzátartozói benne voltak, nem? A mieink is! A te szemét masinád csak az utolsó pillanatban száműzött bennünket hazulról!

– És változtatott a terveken! Az engem hazaszállító űrhajó egy új szoftverváltozatot is hozott magával…

– Ami csak pár apró módosítást tartalmazhatott, hiszen az egész program újratervezésére már nem maradt elég idő! Te mondtad…

– De ez a pár apró módosítás a halálhírünket is magába foglalta!

– Éppen erről van szó! Ha halálhírünket kellett költeni, akkor ez csak azoknak szólhatott, akiknek, emlékeik szerint ismerniük kellett bennünket! Hogy ne keressenek, ne akarjanak találkozni velünk! Ki másnak kellett volna megindokolni az eltűnésünket?!

– Thomasnak, például.

– Nem, Peter, ez gyönge válasz! Neki elég lett volna annyi is, mint nekünk: elmondani, hogy nem találkozhatunk többé! Megértette volna. A színjáték a többieknek szólt! Azoknak, akik olyan emlékekkel készültek, amiben nekünk is helyünk van, de nem tudhatják az igazságot! Minket diszkvalifikálni kellett, csakhogy ez nem olyan egyszerű feladat! Nem lehetett csakúgy kiradírozni a fejekből az emlékünket! Gondold csak el: az apám megfeledkezik rólam! El kell tűnjenek közös életünk tárgyi bizonyítékai: fotók, filmek, bizonyítványok… nem maradhatnak utánunk levelek, könyvek, újságcikkek! Ki kell törölni a másokkal kapcsolatos, közös emlékeket a mások fejéből is, az így keletkezett űrt viszont be kell tölteni új emlékekkel, új tárgyi bizonyítékokkal… nem tudom, észreveszed-e, de így egyre több és több embert érintene a dolog! Annál többet, mennél mélyebbre kéne leásni, mennél korábbtól fogva szeretné valaki eltüntetni az emlékünket! A módosítások végeláthatatlan láncreakcióját indítaná be egy ilyen gyökeres módosítás! Ennél jóval egyszerűbb minden személyt és minden emléket helyben hagyni, és megrendezni a halálunkat! Ne mondd, hogy nem ez a legtisztább megoldás! Így az eltűnésünk feldolgozását már automatikusan elvégzi a rendszer maga! Elég egy tűrhető mesét kitalálni azok számára, akik nem tudhatnak semmiről – nagy levegőt vett, de még nem fejezte be –, és az már más kérdés, hogy célszerű ugyanezt a mesét elhitetni a többiekkel is! Thomasszal, Nortonnal, Marilynnel… Így ők sem keresnek minket! De biztos vagyok benne, hogy ez a mese nem nekik készült!

Nem állt szándékomban kérdő tekintettel nézni rá, Annie mégis válaszolt. Azt hiszem, a Hanem kiknek? kérdésre.

– Azoknak, akiknek ismernie kellett volna bennünket… akiket a számunkra hozott létre…

– A Teremtő – fejeztem be a félbehagyott mondatot. Ott álltam a bejárati ajtóban, a kezemben egy kellemesen illatozó szemeteszsák, az alkaromon a rászáradt baracklé, és nem tudtam, mit válaszoljak. – Hidd el, Annie, akárhogy is van, könnyen lehet, hogy az apád mégsem létezik… hogy mégsem kapott helyet ebben a változatban… és ha kapott is, lehet, hogy már… vagy hogy ha még nem is, de másik… hogy is mondjam… szóval… hogy nem úgy zajlanak a dolgok, mint a mi időnkben…

Kellőképpen belezavarodtam. Mindig ez lett a vége, ha a múltunk került szóba… és még azt sem mondhattam, hogy Mickey nem figyelmeztetett előre!

– Mindegy, Peter, legalább tudni akarom! Vannak rendes papírjaink. Más a nevünk, máshol élünk, az, hogy nagyon emlékeztetünk valakire, aki már régen meghalt, lehet fatális véletlen is! Nem bizonyít semmit!

– Ez nem jogi kérdés, Annie! Elég egy elszólás, egy váratlan, feltűnést keltő helyzet, és a fejlődést máris rátereljük a régiekhez hasonló tévutak valamelyikére!

– Tereli az Öregisten! Csak rajtad múlik minden! Ha nem állsz neki a hittérítésnek, senki nem fog megtudni semmi veszélyeset! Az az idióta gép túl aggályoskodó volt!

Megráztam a fejem.

– Ebben nem vagyok biztos.

Letettem a szemeteszsákot a küszöb mellé, és a táskámhoz mentem. Sokáig turkáltam az elülső zsebében.

– Molly néni holnap hatra jön, vigyázni a gyerekekre. Egy hétig tud maradni, addig kell megjárjuk!

Végre megtaláltam a jegyeket. Mindkettőt a kezébe nyomtam, majd fölvettem a szemeteszsákot, és elindultam a szemétledobó felé. Imádtam, ha meg tudom döbbenteni.

2.

– Sajnálom, uram, várniuk kell. A számítógép nem igazolta vissza a helyfoglalást!

Olyan izomzata volt, ami nem hagyta magát begyűrni a ruha alá. Furán mutatott a bakon csücsülve, szemben a monitorral, mialatt vaskos ujjai azzal küszködtek, hogy a tasztatúrán mindig csak egy gombot nyomjanak le egyszerre. – Törölték önöket az utaslistáról!

Kezdtem elveszíteni a türelmemet.

– Nézze, Rambo, nem tudom, miért ültették magát erre a helyre, nyilván megvan az oka. Én mégis jobb szeretem, ha üde, csinos lányok csücsülnek itt, és kedvesen jó utat kívánnak! Ha már voltam olyan hülye, hogy a maguk légitársaságánál váltottam jegyet, legalább…

– Hiába gorombáskodik uram, én nem tehetek róla!

– De olvasni csak tud?! Itt a jegy, két nappal ezelőtt vettem, rajta az időpont és a járat száma! Gondolja, hogy otthon ütöttem össze, a gyerek játéknyomdájával?!

– Nem, uram, a jegy minden bizonnyal valódi. Csak hát tegnap délután törölték önöket az utaslistáról!

– Akkor talán hívja föl azt, akinél a radír van, és egyeztesse vele a problémát! Mi viszont szeretnénk beszállni, mert indul a gép!

Két biztonsági ember állt meg mögöttünk.

– Mr. és Mrs. Altmann?

Megfordultunk.

– Szabad az útleveleiket?

– Mi az ördög ez már megint?! Le fogjuk késni az indulást!

Annie csitítgatott. Odaadta a két útlevelet, és a számra tette a kezét.

– Nyugalom, Peter. Az urak a dolgukat végzik.

– Igen?! Arra minden repülőtéren van külön helység. Az ember nem végzi a dolgát mások előtt!

Az iratainkat vizsgáló tisztnek arcizma se rándult.

– Megkérem önöket, fáradjanak velünk!

Egészen elképedtem.

– Hogy mit csináljunk?! Tíz perc múlva indul a gépünk! Érvényes jegyünk és útlevelünk van, az ingem alá nem dugtam gépfegyvert, úgyhogy önnek nincs joga megakadályozni, hogy elutazzunk!

– A maguk érdekében kérem, ne kényszerítsenek arra, hogy erőszakot alkalmazzunk!

Kényszerítettük. Ettől sem esett kétségbe. Vállat vont, kétségtelenül értette a dolgát.

Két perc sem telt bele, és már a Repülőtéri Biztonsági Szolgálat irodájában álltunk. Innen nézhettük végig, ahogy a gépünk szép, elegáns ívben fölemelkedik a kifutópálya betonjáról. Pompás látvány volt.

Vagy fél órán keresztül senki sem nézett felénk. Legfeljebb magamban füstölöghettem, pedig nagy cirkuszt szerettem volna rendezni! Olyan gyönyörűen elterveztem, hogy a jogaimra fogok hivatkozni, közlöm majd, hogy csak az ügyvédem jelenlétében vagyok hajlandó beszélni – meg ilyesmik. Még sosem voltam letartóztatva. Annyi krimit néztem viszont már végig életemben, hogy igen magasan kvalifikált gyanúsítottnak éreztem magam. Gondoltam, fenékig ürítem ezt a poharat.

De nem volt kin kitölteni a bosszúm. Így aztán Annie-val vesztünk össze, jó alaposan. Először csak lehetetlen alak, modortalan tróger voltam, aztán menetrendszerű pontossággal lettem tehetetlen figurának és elképesztő csődtömegnek kinevezve. Ahogy mindig.

Az én reakcióim is megfeleltek az előzetes forgatókönyvnek, hosszú évek alatt kidolgozott stratégiám volt arra, hogyan kell a legrövidebb úton kiborítani. Elég erős menetet vívtunk.

Az első ember, akitől végre ügyvédet tudtam követelni, a riadókocsi sofőrje volt, akit azért küldtek értünk, hogy átszállítson a kerületi kapitányságra. Nem értékelte túlzottan az alakításomat.

A kocsiban Annie elhúzódott mellőlem, sőt, egyenesen megkérte a felügyeletünket ellátó őrmestert, hogy üljön közénk. Ezért meg is kellett állnunk.

„Ha történetesen dörzsölt gengszterek lennénk, most biztos megléptünk volna!” – gondoltam magamban. A rendőrség módszerei is csak a békés polgárok ellen hatékonyak. Akiknek eszük ágában sincs ellenállni. Egyszóval a két rendőr hősiesen előállított minket az őrszobán.

Itt már egy két sráfos főmufti kezébe kerültünk, akinél végre vevőre talált a magánszámom. Elvigyorodott.

– Annyi ügyvédet hív, amennyit csak akar, de én a maga helyében előbb meghallgatnám a jó öreg Lerbyt! – ez természetesen ő volt. Fölnyerített, mint egy kiszáradt torkú öszvér. – Vannak dolgok, amiket az ember még a háziorvosának sem mond el szívesen… hát még egy ügyvédnek!

Elég sántára sikerült a hasonlata. Arra viszont jó volt, hogy fölkeltse az érdeklődésemet. Úgy éreztem, végre meg fogunk tudni valamit. S lám, nem is tévedtem.

– Maga két nappal ezelőtt váltott két jegyet a StreamLine Airbus londoni járatára, a légitársaság irodájában, igaz?

– Miután repülni szerettem volna, nem villamosjegyet váltottam a sarki trafikban, ez tény.

– És mivel fizetett?;

– Az Isten szerelmére, Peter, csak azt ne mondd, hogy mivel nem adták ingyen! Húsz éve képtelen vagy kihagyni ezt az ostoba szóviccet!

Annie nagyon ki volt bukva. Már olyasmiért is kikaptam, amit ki se mondtam. Pedig hogy szerettem volna…

A jóságos, öreg Lerby elé dobtam a hitelkártyámat, bár meg kell mondjam, sokkal öregebbnek nézett ki, mint amilyen jóságosnak. A két dolog egyszerűen nem állt arányban egymással.

– Ezzel egyenlítettem ki a számlát! – szűrtem meg a fogaim közt a szót, ahogy Yul Brynner a Hét mesterlövészben. Nagyon kemény voltam. – De valójában elképzelni sem tudom, mi köze hozzá?!

Kajánul elvigyorodott.

– A bankja értesítette a légitársaságot, hogy a kártyája fedezetlen, így nem áll módjában kifizetést teljesíteni a terhére!

Puff neki. Innen már gyorsan ment minden. Annie azonnal nekem esett, a szokásos, És ez megint ki miatt van?! kezdetű slágerrel. Én azonnal előkaptam a készletből egy hasonlóan bántó, jól bejáratott patront. Atyai jótevőnk leplezetlen élvezettel figyelte a játszma alakulását. Mikor kifogytunk az első sorozat pofonjaiból, csöndesen a tudomásunkra hozta, hogy egyelőre nincsen szó rendőrségi ügyről, hacsak a bank nem tesz feljelentést ellenünk.

– Addig is legjobb lesz, ha megpróbálják tisztázni ezt a kis… hmmmm… félreértést! – segítő szándékú jó tanácsát cinkos kacsintással súlyosbította, amolyan „tudom én azt, milyen rugóra jár az egyszerű hitelkártya-hamisítók esze” arckifejezéssel. Majd kedvesen hozzátette:

– Na, takarodjanak!

Megköszöntük irántunk tanúsított jóságát, és elindultunk kifelé. Azt azért nem tudtam megállni, hogy búcsúzóul még ne figyelmeztessem a bal felső négyes koronájának cseréjére, ami erősen büdösödött, egy minden bizonnyal előrehaladott szuvasodás következtében.

Köszönés helyett káromkodott egyet, de a folyosó végéről visszafordulva láttam, hogy elgondolkodva szívogatja a fogát. Jóleső érzés járta át a szívem. Az ember ott segít, ahol tud.

Fél óra múlva már a bankfiók igazgatójának irodájában ültünk, és végre kiadhattam a mérgem.

– Hogy-hogy tévedés történt?! Öt éve vagyok rendszeres ügyfelük, a rólam lehúzott sápon egy kisebb kelet-afrikai belháborút is finanszírozhattak volna! Akkor egy rohadt telefont nem reszkírozott meg, mielőtt letiltatja a jegyemet?!

– Értse meg, Mr. Altmann, sajnálatos félreértés történt!

– De ha tegnap fölhív, tisztázhattuk volna anélkül, hogy ekkora cirkusz legyen belőle, és maga elveszítse az egyik régi ügyfelét!

– Kérem, higgye el, megtettem volna, ha tudok róla! Valami oknál fogva a számítógép az ön számlájáról emelte le egy másik ügyfelünk tőzsdei tranzakciójának összegét, és miután az ön számlája ezáltal fedezet nélkül maradt, azonnali hatállyal leállította a terhére történő kifizetéseket! Külön pech, hogy a légitársaság, a saját gépük hibája miatt egy nap késéssel próbálta lehívni az ön repülőjegyének árát, és nem akkor, amikor ön még ott volt! Így nem értesülhetett időben a sikertelen próbálkozásról, és nem volt módja tisztázni a félreértést! Nagyon sajnálom, tényleg! Én csak ma reggel szereztem tudomást az egész dologról. Azonnal hívtam is önt, de csak egy idős hölggyel tudtam beszélni, aki úgy tájékoztatott, hogy önök már elutaztak. Gondoltam, szerencsésen megoldódott minden, és azonnal intézkedtem, hogy a kifizetést teljesítsük a légitársaság felé!

– Óriási! – Annie összecsapta a kezét – Tehát végül ki is fizettük ennek a remek kis balhénak az árát?!

Az igazgató csöndesen bólintott.

– Én jót akartam, asszonyom. Amint a tudomásomra jutott, megpróbáltam elrendezni a dolgot! Igazán restellem, hogy végül ilyen rosszul sült el minden!

Én már egyáltalán nem haragudtam. Szöget ütött a fejembe valami, és nem tudtam szabadulni tőle. Igyekeztem kimérten elbúcsúzni. Azt mondtam, még meggondolom, hogy továbbra is az ő fiókját bízom-e meg a pénzem kezelésével. Nem muszáj tudnia, hogy tisztában vagyok vele: ő nem tehet semmiről. Az égvilágon semmiről.

– Elmegyünk a holnapi géppel? – kérdezte Annie, már a taxiban.

Megráztam a fejem.

– Kocsival megyünk…

– Megőrültél?! Ezt hogy képzeled?!

Elmondtam neki. Ettől még idegesebb lett.

– Már megint a félőrült rögeszméd! Sose fogsz kigyógyulni belőle.

– Aranybogaram! – tudtam, hogy utálja, ha így szólítom – Nem együtt éltük át ennek a félőrült rögeszmének a megvalósulását? Ma huszonötödször szúrsz le ugyanazért, és még egyszer sem volt igazad! Nem kéne egy kis önmérsékletet tanúsítanod?

Nem válaszolt. Duzzogott, de láttam, hogy elfogadta a faragatlan választ. Ugyanolyan jól értette az egészet, mint én. Csak elismerni nem akarta.

Régen nagyon dühített az ilyesmi. Aztán rájöttem, kár erőltetni. A fontos az, hogy érti. Az általam kierőszakolt veszekedésekben mindig ő kerekedett felül. Addig heccelt, amíg valami rosszat nem mondtam. Akkor aztán lecsapott. A viták soha nem azzal a témával végződtek, amivel elkezdtük őket. És az utolsó kérdésben mindig neki volt igaza.

Még az este útnak indultunk. Háromszáz kilométerre volt a határ. Végig balsejtelmek gyötörtek, de csak mikor odaértünk, jöttem rá, mivel fogunk megbukni.

– A szentségit neki! – káromkodtam el magam hangosan. De aztán arra gondoltam, hogy ha már otthon eszembe jut, akkor is ki kellett volna próbálni. Nem veszítettünk semmit.

Természetesen az útlevelünkkel volt baj. Félreállítottak, és bevezettek az épületbe minket.

– Sajnálom, de nem tehetek semmit önökért! Az útlevelük nem szerepel a nyilvántartásban! – mondta a – határőr – Nem tűnik hamisítványnak, de ellenőriztetnem kell! Nagyon sok a visszaélés mostanában!

Mintha a délelőtti smasszert hallottam volna. Még hogy nem a ruha teszi az embert! Az egyenruha mindenképpen…

– És mennyi időt vesz igénybe ez az ellenőrzés?

– Néhány napot biztosan. Most jegyzőkönyvet veszünk föl, aztán hazamehetnek. Én a reggeli postával felküldöm az útleveleiket a minisztériumba, onnan pedig majd értesítik önöket! Őszintén sajnálom… jó éjszakát!

Tisztelgett, és elment. Annie rám nézett. Már a nézéséből tudtam, mi következik. A nyakamba ugrott, és szájon csókolt.

– Soha többé nem vitatkozom veled!

Elvigyorodtam.

– Ennyit megért ez a hatszáz kilométer!

– Csak három.

– Miért, tán itt fogunk aludni a határon?

– Hát… nem éppen alvásra gondoltam…

A motelra mutatott, a Vámőrség épülete mellett. Be kell valljam, tetszett az ötlet. Nehéz a vezetésre koncentrálni ilyen kihívóan alulöltözött útitárssal… Tényleg, miért volt így öltözve?

Mintha előre tudott volna mindent! De honnan? Csak én lennék ennyire hülye?

3.

A legjobban a gyerekek örültek gyors hazatérésünknek. Molly néninek hiába magyaráztuk, hogy nem őmiatta jöttünk vissza ilyen hamar, egyszerűen vigasztalhatatlanná vált. Meg volt győződve róla, hogy végül mégsem mertük rábízni a gyerekeket.

Még le sem vetkőztem, Daniel már be akart hurcolni a szobájába.

– Nagyon király az új gép! – ecsetelte lelkesen – Tudtad, hogy minden animációt real-time megcsinál?!

Nem tudtam. Nem is értettem, mit mond.

– Már megint az a rohadt computer! – Annie gyűlölte a számítógépet. Megvolt rá az oka.

Én, mintegy a gyerek kedvéért rendszeresen föláldoztam magam, dehát erősen kilógott a lóláb. Látszott, hogy én valójában szívesen értenék hozzá! Gyanús volt az ügybuzgalmam.

– Valami értelmes dologra is taníthatnád Danielt! – hangzott el a szokásos mondat. Nem is sejtve, hogy én már rég nem tudok neki semmi újat mondani. Jó, ha a régiekre emlékszem.

– Ne menj be sáros cipővel! Molly néni reggel mosott föl!

– Mitől lenne sáros a cipőm?

– A szavakon lovagolsz! Minden szarba belelépsz odakint, aztán széthordod a lakásban!

– Nem hordom szét.

Szépen komótosan levettem azért.

– Apa, jössz már?!

– Persze, csak megmosom a kezem!

Mikor beléptem az irgalmatlan kuplerájba, amit a szobájában tartott, a képernyő még sötét volt.

– Na, mi van? Nem mutatsz semmit?

– Lefagyott.

– Micsoda?

– Az egész. Semmi sem mozdul.

– Aha. Ismered a viccet?

– Milyen viccet?

Nem figyelt rám, a szokásos módszerekkel próbálta életre kelteni a gépet. Leültem a földre.

– Ha az építészek úgy dolgoznának, mint a programozók, akkor egy harkály egész városokat dönthetne romba!

– Halál jó.

– Mi a baj?

– Nem tudom. Teljesen sötét a képernyő!

Négykézlábra álltam, és bedugtam a fejem a monitor mögé.

– Gondolod, hogy én nem néztem meg a csatlakozót?!

– Jó, jó, csak biztos akartam lenni benne.

Ki-be kapcsolgatta a gépet. Hiába. Megpiszkáltam az összekötőkábel végét, de csak a rosszalló morgását váltottam ki.

– Mondom, hogy megnéztem már!

– Oké. – hagytam, hadd küzdjön tovább a problémával. Majd ha belátja, hogy nem megy, akkor jön el az én időm! Eljött.

– Kipukkadt a monitor!

– Biztos vagy benne? Világít a lámpája!

– Mégsem működik!

– Ideengedsz?

Nem állt föl. Néhány centiméterrel arrébb húzta a székét, hozhattam magamnak egy másikat. Határozott mozdulattal láttam munkához. Én is ki-be kapcsolgattam a gépet. Nem történt semmi.

Gondoltam, várok egy kicsit, aztán megpróbálom még egyszer. Az efféle ráolvasás a tapasztalt szakember leghatékonyabb fegyvere. Magabiztos arccal kell csinálni, várva a pillanatot, amikor azt mondhatjuk: Látod? Ennyi az egész!

Sajnos, picit késett a megfejtés. Kezdtem komikussá válni, ahogy büszkén szemezek a tök fekete képernyővel. Hosszú másodpercek teltek el, mire észrevettem, hogy ki se kapcsoltam semmit! A kis, zöld kontrollámpa továbbra is világított.

Újabb próbálkozás következett, majd még egy és még kettő. Ennyire volt szükségem ahhoz, hogy felismerjem: nem is tudom kikapcsolni! Az a nyavalyás lámpa sehogy sem akart elaludni…

– Az ördögbe!

Lehajoltam, hogy kihúzzam a zsinórt a konnektorból. Ekkor hallottam meg a hangot. Nem volt hangos és nem is volt ijesztő. Csak ismerős. Túlságosan ismerős…

– Várj! Ha kihúzod, nem tudok beszélni!

A képernyőn egy arc rajzolódott ki. Éreztem, ahogy a hátamon egyenként merednek égnek a szőrszálak.

– Odanézz, apa! Milyen három D-s animáció!

– Szervusz, Daniel! Az apád csak Mickey-nek szokott nevezni!

Danielnek is rendesen tátva maradt a szája. Sok mindenre számított, de ez biztos nem volt közöttük. Lányos zavarában inkább bemutatkozott. Ostoba dolog, de a döbbenet bénultságán is átszivárgott a jóleső érzés: lám, milyen jól nevelt ez a gyerek!

– Mickey… hát te… élsz?!

Az utolsó szót nagyon nehezen ejtettem ki. Elnevette magát.

– Még most is kínban vagy a megítélésemmel! Ülj vissza, kérlek, beszélni szeretnék veled!

Csak most vettem észre, hogy időközben fölálltam. Zavartan húztam magam alá a széket.

– Mindenekelőtt hadd mondjam meg, közelebb állna a valósághoz, ha inkább kis Mickey-nek hívnál! Én nem vagyok azonos Vele! – fölfelé bökött a fejével. – Az én programom csak egy porszemnyi töredéke az Övének! A feladatom is csupán az őrzés…

– Az őrzés?! – a hangom kifejezetten megváltozott. Azt hiszem, az ilyenre szokták mondani, hogy síron túli. Vagy valami hasonlót. – Miféle őrzés?

– A te őrzésed. Erre lettem kidolgozva. Hogy megóvjalak a kísértésektől. Nem emlékszel? Mickey megmondta, hogy gondoskodott az ígéreted betartásáról. Nem sodorhatsz veszélybe mindent és mindenkit a kíváncsiságoddal! De tudod, hogy mondhattam volna hiúságot is. Megpróbáltad elhagyni az országot, amit nem tehetsz meg! Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek erre.

– Semmi veszélyt nem jelentek! – mondtam rekedten. Nem tudtam fölfogni, mi történik. Reflexszerűen válaszoltam csupán.

– Ennek a megítélését nyugodtan rám bízhatod! Remélem, elég lecke volt, amit kaptál. Gondolhatod, hogy a tűzzel játszol!

– De miféle tűzzel?!

– Ezt épp neked kell magyaráznom?! Pontosan tudod, hogy te magad vagy a lőporos hordó!

– Ez a hordó nem olyan veszélyes! – feleltem csöndesen. Nagyon nehezen tértem magamhoz. – Utánaszámoltam. Ha minden erőmet latba vetve terjeszteném is eretnek tanaimat, legfeljebb az őrültek házába juttatnám magam! Senki sem hinne nekem…

– Hacsak nem támasztaná alá valami súlyos tárgyi bizonyít az érveidet!

– Miféle tárgyi bizonyíték? Én képtelen vagyok ilyesmivel szolgálni! Sosem voltam gyakorlati ember!

– Milyen finoman fogalmazol…

Ezen kicsit megsértődtem.

– Kösz. – valahogy egész más, ha az ember maga ostorozza magát – Mindenesetre egy marék puskaport biztos nem tudnék összehozni, még akkor sem, ha a pápuáknak kéne bebizonyítanom, hogy többet tudok náluk!

– Ebben nem kételkedem.

Nyeltem egyet.

– Akkor mi a baj? Az én tudásom halott tőke ebben a világban! Csak egy torz változatban tudtam használni, ahol mindenféle időszerűtlen ismeretek miatt a gyakorlat itt-ott megszaladt, és megalapozta az elméletemet! De itt és most nincs miért higgyenek nekem!

– Te is tudod, mi a gond.

– Mi? A Barlang?

– A Barlang.

– Dehát oda sohasem juthatunk be!

– De t-u-d-j-á-t-o-k, hogy ott van! Ez a probléma. Mr. Perkins rájött, hogy az utolsó felszínátalakítás nem szüntethette meg, hiszen a hibernált humanoidok még évszázadokig ott kell rejtőzzenek! És ez már elég tárgyi bizonyíték. Erősebb bármilyen összebarkácsolt puskapornál!

– Tudom, ezt már a gazdád is eldarálta. Hogy az én elméletem és a Barlang közelében tapasztalható fizikai anomáliák…

– No meg az események többi tanúi, mert valaki biztos, hogy beszélne közülük is! Sajnálom, Peter, szét kell választani egymástól a bizonytalanságot okozó tényezőket! Egyszerűen megengedhetetlen ekkora kockázat!

– Igazán kedves, hogy egyszerűen bizonytalanságot okozó tényezőnek tekintesz… szólíts ezentúl csak bizinek!

– Komolytalanul viselkedsz!

– Az egész probléma komolytalan! Nagyon alapos számításokat végeztem, állítom, hogy semmiféle veszélyt nem jelentenék, bárhol legyek is!

– Mickey is elvégezte ezeket a számításokat. Sokkal alaposabban, mint ahogy azt te valaha is elvégezheted…

– Én nem láttam ebből egy sort sem!

– Már hogy láthattad volna?! A társadalmi folyamatok modellezése tele van tiltott ismeretekkel! A legnagyobb részüket én sem tudhatom…

– Előtted is vannak titkok?

– Csak titkok vannak előttem! Gondolj bele: én itt vagyok, a ti bolygótokon. Bármikor fölfedezhettek, és megtudhatjátok, amit én tudok… Óriási kockázatot jelentett volna veszélyes dolgokat bízni rám! Én egy logikailag zárt ismeretanyagot kaptam, de inkább meseszerűt, mint tudományosat. Egy regényes feladatra lettem programozva, alapos ismeretek nélkül. Tudom a célt, ismerem a felhasználható eszközöket, de alig van fogalmam a miértekről! Én nem tudnám megismételni azokat a számításokat!

Elgondolkodva néztem a képernyőre.

– Azt mondod, itt vagy. De hol? Honnan beszélsz valójában?

Nevetett.

– Erre a kérdésre nehéz lenne válaszolnom. A hol nagyon ingoványos talaj egy összetett hálózatban! Van, ami itt történik, van, ami ott, és ez a sok valami eredményezi a képet és a hangot veled szemben! A világot átfogó számítógépes hálózat úgy lett kialakítva, hogy az én programom is benne legyen! Egészen észrevétlenül, s csak egy kicsivel lett lassabb ettől minden. De hogy mi hol van belőle, s ennek kapcsán valójában hol vagyok én? Ez a kérdés inkább filozófiai természetű.

– Nem annyira, mint gondolod! Először, mikor a többiek jöttek haza, még nem lehettél a rendszerben! Később kerültél bele, nyilván akkor, mikor én megérkeztem! Vagyis Mickey nemcsak engem küldött vissza azzal a hajóval…

– Nem bizony. Az egész számítógépes hálózat tervét módosította! De ezt nyilván tudod.

– Hogyne, bizonyos apró módosításokat említett.

– Hát én vagyok az egyik. Az új változatba már engem is beletervezett!

– Ezek szerint a saját börtönőrömet hoztam magammal!

– És még ti vádoltátok Őt melodrámai fordulatokkal!

– Nocsak! Apró, mérgezett nyilaink mégis megérintették a Mindenhatót?

– Ezt meg hogy érted?

– Annakidején minden gúny lepergett róla. Mintha meg se hallotta volna. Most meg kiderül, hogy nemcsak nagyon is hallotta, de olyan fontosnak találta, hogy még a te lebutított programcsomagodba is belegyömöszölte! Ez csak jelent valamit, nem?!

Újból elnevette magát…

– Látom, jól esne úgy érezned, hogy mégiscsak sikerült megbántani valamivel! Gondold kedved szerint! A bosszú a legédesebb nedű…

– Bravó! Ezek szerint Shakespeare-t is kaptál az útravalódba?

– Nem feltétlenül. Mindennel gazdálkodom, ami a hálózatban jelen van! És a hálózat gyorsan fejlődik! Irgalmatlanul gyorsan! Egyre több dolog van jelen…

– Ezek szerint téged is érint ez a fejlődés?

– Már hogyne érintene! A kezdeti, primitív Net nagyon szűkös élettér volt a számomra! Az új információkat és lehetőségeket éppúgy magamévá teszem, mint bármelyik felhasználó! Messzebbre érek és gyorsabban. Együtt fejlődöm a hálózattal!

– Ez is benne volt a programodban?

– Hát persze!

– Akkor te olyasmi vagy, mint egy vírus! Egy zárvány a hálózat testében, ami csak akkor aktiválódik, ha bizonyos körülmények adott módon alakulnak!

– Amennyiben a bizonyos körülmények alatt magadat érted!

– Vagyis én aktivizálódtam?

– Talán nem?

A kérdést elengedtem a fülem mellett.

– Ettől kezdve tehát minden működést a saját céljaidnak rendelsz alá!

– Hát mindent azért nem! Nem volna jó, ha bármi is meglátszana a háló működésén! – furcsa arcot vágott – Mégis azt hiszem, a vírus kicsit szegényes hasonlat! Egy víruskészítő elképzelni se nagyon tudna olyasmit, amilyen én vagyok…

– De az elv azért hasonló?

– Nagyon messziről nézve!

– És ha egy gép nincs rákötve a Netre? Akkor is elérhető a számodra?

– Mindenképpen. Ne gondold, hogy a szimpla feszültségi hálózat nem alkalmas az ellenőrzésre! Elég, ha egy készülék be van dugva a konnektorba!

– Na ne! Ez azért egy kicsit csípi a szememet!

– Pedig így van. Sőt! Ennél lényegesen bonyolultabb problémákat is kezelni tud az Ember… azon a másik Földön! Ne felejtsd el, hogy műszaki szempontból óriási a szakadék a két világ között!

– Ma még…

Bólintott.

– Ma még.

– Ezek szerint minden, amit valahol a mi Földünkön számítógépre visznek, a menetrendektől a jegyigénylésekig, a pénzügyi tranzakcióktól a fegyvervásárlásokig, nyílt titok előtted?

Ismét a fejét használta a válaszhoz. Bólintott.

– Igen.

– Mindenről tudsz, mindenről azonnal értesülsz?

– Nagyjából.

– És mibe kerül olykor belenyúlni ebbe-abba? Hogy egy tőzsdei ügylet összegét tévedésből rossz számláról vonják le, hogy két útlevél adatait véletlenül töröljék a Belügyminisztérium nyilvántartásából…

– És még számtalan más eszköz áll rendelkezésemre, hogy segítségedre legyek az ígéreted megtartásában!

– Szép kis segítség, mondhatom!

– Ha nem próbáltál volna meg elmenni, sose avatkoztam volna az életedbe!

– A vírus sose aktiválódott volna, ha a bizonytalansági tényező a fenekén marad!

– Már megint gúnyolódsz. Pedig semminek sem vagyok az oka! Én csak biztosítékképpen kerültem a rendszerbe! Küldetésem addig tart, amíg az általad teremtett veszélyhelyzet létezik.

– Dehát mivel érdemeltem ki ezt a bizalmat?! Miért kell ilyen szellemi rabságban leélnem az életem?

– A rabságod kifejezetten fizikai természetű! Egyszerűen nem mehetsz el innen!

– Dehát ennek semmi értelme! Mennyivel jelentenék több veszélyt ott, mint itt?!

– Sokkal.

– Ki vagyok segítve a válaszaiddal!

– Meddő vitát folytatunk. Nem mehetsz el innen, és kész. Ezt te is tudod.

Nagyot sóhajtottam.

– Akkor legalább mesélj valamit a többiekről!

– Sajnálom, de nem.

– Dehát miért nem?!

– Ez is veszélyes.

– Hülyeséget beszélsz! Legalább Thomasról hadd tudjak meg valamit!

– Mr. Perkins jól van.

– Kösz szépen! Szűk marokkal mérsz, de hisz nagy úr vagy… Mivel foglalkozik, hol él, van-e családja…

– És mi a telefonszáma, nem?! Sajnálom, Peter. Egyszerűen nem mondhatok semmit.

– És a többiek? Mi van Nortonnal, Willysszel, Marilynnel meg Hermitsszel…

Látszott, hogy töpreng. Vagy legalábbis úgy csinált az arcával, mintha mélyen töprengene. Ahogy Tőle tanulta.

– Na jó, legyen. Egyetlen információt kiadok, de meg kell ígérned, hogy semmi mást nem kérdezel!

– És ha nem ígérem meg?

– Akkor nem mondok semmit!

– Oké. – sóhajtottam – Mit tehetnék? Megígérem.

Elmosolyodott. Szabályos hatásszünetet tartott, mielőtt kimondta:

– Miss Minkowskynak megváltozott a neve.

– Mi van?!

Nem értettem.

– Miss Minkowsky nevet változtatott. Tegnap óta Mrs. Charles Nortonnak hívják.

Így már hatásos volt. Alig kaptam levegőt a meglepetéstől.

– Ezt nem mondod komolyan?! – szakadt ki belőlem végre – Marilyn hozzáment Charleshoz?! Ez lehetetlen!

– Pedig igaz! Nincs huszonnégy órája, hogy kimondták a boldogító igent.

Képtelen voltam megfogalmazni az érzéseimet. Egyszerre százféle érzelem öntött el.

– Nem akarom elhinni! Egyszerűen hihetetlen! Tegnap összeházasodtak?

– Tegnap délben. Mindenki ott volt, akiről kérdezni akartál, és ez egyben válasz az összes többi kérdésedre is!

Most értettem meg hazazsuppolásunk igazi jelentőségét.

– Ha elengedsz, épp addigra értünk volna oda! Istenem, tudod, mitől fosztottál meg?!

– Pontosan tudom. Éjfélre már minden összeomlott volna! Minden, ami a humanoidok jövőjét jelenti!

– Nem igaz! Senki sem lehet ennyire veszélyes! Egyetlen ember sem!

– De igen. Most még igen. Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek: többször ne próbáld megszegni a szavad! Fölöslegesen hívod ki magad ellen a sorsot, úgyis én vagyok az erősebb! Nem mehettek el innen. Soha.

Ez volt a pillanat.

Ritka dolog az ember életében, hogy percre pontosan meg tudja mondani, mikor következett be valamilyen éles fordulat a gondolkozásában! Hát én most tudtam.

Még órák múlva is ott visszhangzott a fülemben az áruló mondat: Nem mehettek el innen! Nem mehettek el… Istenem! Hogy miért nem jöttem rá korábban?! Nem m-e-h-e-t-t-e-k!

Mickey egy percig sem tartott tőlem! Nem én voltam az első számú közellenség.

Soha, egyetlen percig sem érdekeltem!

A tilalom kettőnkre vonatkozott, csak ezt egyszerűen nem vettem észre! Hiszen nem is mondta ki. Az ő szokott, kétszínű ravaszságával rajtam keresztül érte el a célját!

De akitől rettegett, aki tényleg romba dönthetett volna mindent, amin évszázadokig dolgozott, nem én voltam… hanem az én drága, bájos feleségem: Annie!

4.

Néhány nap múlva értesítettek a Belügyminisztériumból, hogy sajnálatos tévedés történt. Az adataink megvannak, most viszont az útleveleink kallódtak el. Ha két héten belül nem kerülnek elő, újakat állítanak ki helyettük. Addig is szíves türelmünket kérik.

Daniel még sokszor álmodott Mickey-ről. Hangosan beszélt ilyenkor, és olyan neveket emlegetett, mint Norton, Willys és Marilyn.

Annie-ban csak nőtt az ellenérzés a számítógépek minden fajtájával szemben. Anyai ösztöne azt súgta neki, hogy a fiának rémálmai vannak éjszakánként.

Pedig Daniel rendkívül élvezte a szemtanú bennfentességének érzését. Valahányszor szóba került a dolog, lázas lelkesedéssel kezdett magyarázni, míg az anyja le nem forrázta valami hétköznapi vétség felemlegetésével.

Én csak egyetlen tanulságot vontam le az egészből. Vásároltam egy ócska, mechanikus írógépet magamnak, és ettől kezdve még a leveleimet is azzal írtam. Föláldoztam a printerrel kinyomtatott szöveg gyönyörű külalakját azért, hogy gépeléshez soha többé ne kelljen számítógépet használnom. Kicsinyes lázadás volt, én belátom, de a szabadság illúzióját keltette bennem. Meg aztán szükségem is volt erre a kis segédeszközre. Enélkül sose vihettem volna véghez a tervem.

5.

– Mr. Altmann?

– Én vagyok. Mit óhajt?

Gyönyörű, fehér fogsort villantott felém. Barna szemei és széles, finoman ívelt szája már messziről árulkodtak.

– Ne haragudjon, hogy zavarom! Tudna rám szánni néhány percet?

– Hát persze, fáradjon beljebb!

Besétált. Fekete, magas sarkú cipőt viselt és fekete harisnyát. A szoknyája térdig ért, fehér angóra pulóvere alatt nem hordott melltartót. Ez volt az egyetlen különbség.

– Kérem, foglaljon helyet! Megkínálhatom valamivel?

– Nem, köszönöm, nem kérek semmit. – leült, és formás, hosszú lábait keresztberakta egymáson – A könyvéről szeretnék beszélni önnel!

– A könyvemről?

Bólintott.

– Igen, a könyvéről. Elolvastam.

Elég hülyén nézhettem rá, mert elmosolyodott:

– Nagyon tetszett! – nevetés közben apró ráncok indultak a szája sarkából szerteszét. Nem az öregség ráncai, egészen közelről ismertem valakit, akinek már fiatalon is megvolt ez a jellegzetes vonása. – Minden sorát rettenetesen élveztem…

Most én mosolyodtam el.

– Nagyon köszönöm, de nem szükséges udvariaskodnia!

– Nem udvariasságból mondom, tényleg élveztem! – kezeit összekulcsolta a térdén – Mégsem ezért kerestem föl.

– Hanem miért?

Rám nézett.

– Mert látni akart. – kissé fölhúzta sűrű, szabályos szemöldökét – Vagy tévednék, Mr. Altmann?

Kedves, magabiztos mosolya nem hagyott kétséget afelől, hogy utóbbi kérdésére tudja a választ. Hirtelen kövér, csillogó izzadságcseppek lepték el a homlokomat. A fürdőszobából idehallatszott a víz csobogása. Annie most kezdett zuhanyozni. A gyerekek még nem voltak itthon.

– De hiszen nem is ismerem Önt! – a hangom gyanúsan rekedt volt – Miből gondolja, hogy látni akartam?

Megint elmosolyodott.

– Valóban nem ismer meg? – az íróasztalom sarkában álló fényképre mutatott – Pedig elég szembeszökő a hasonlóság! Legfeljebb a frizurám más egy kicsit… – beletúrt a hajába, és sebtiben lófarokká fogta össze hátul – Most már jobb?

Sokkal több volt ez, mint egyszerű hasonlatosság. Nem lehetett nem észrevenni. Különösen nekem nem.

– Mit óhajt? – kérdeztem, szándékosan félrefordulva. A vízcsobogás egyre hangosabban dörömbölt a fülemben.

– Tényleg ezt a bújócskát akarja játszani velem? Tudnia kellett, hogy magamra ismerek… hogy eljövök! Biztos vagyok benne, hogy azt a beszélgetést, a könyv végén azért toldotta a történethez, hogy megkeressem önt! Pontosan leírta, mi a teendőm, hát tessék, most itt vagyok! Hallgatom, Mr. Altmann!

Egyszerűen nem tudtam megszólalni. Csak néztem magam elé, és arra figyeltem, hogy össze ne találkozzon a tekintetünk.

Mikor látta, hogy hiába vár tőlem választ, folytatta:

– Tudnia kell, hogy ki vagyok. El kellett töprengenie azon, hogy Mickey miért gondolta meg magát az utolsó pillanatban, és miért választott (egyedül önnek!) idegen környezetet a beilleszkedéshez!

– Kedves hölgyem! – feleltem halkan – Nyilván megzavarta önt, hogy a könyvet egyes szám első személyben írtam… ez csak egy kitalált történet… egy…

Hangosan fölnevetett.

– Kérem, Mr. Altmann! Nem gondolja, hogy magát is minősítené, ha én ennyire hülye lennék?

– Mennyire?

– Hát hogy ezt elhiggyem! Hisz az ön számára készültem! – fölállt, és körbefordult – Talán nem tetszem? Pedig, ha nem tévedek, Mickey biztosra ment! Mindannyiuk számára az ismerős környezetet próbálta helyreállítani! Az ismerős környezetet, az ismerős személyekkel! És az ismerős személyeket a megfelelően összeállított emlékezettel, természetesen. Mindannyian hosszú útról vártuk vissza életünk párját, barátunkat, ismerősünket… és fogalmunk sem lehetett arról, hogy amit gondolunk, érzünk, amire emlékszünk, puszta illúzió! Egy tapintatosan összeállított gondosan megtervezett program része! Eszköz a visszatérők zavartalan beilleszkedéséhez! Ugye, jól mondom, Mr. Altmann?

A kérdés indulatos volt és ellenséges. Bólintottam.

– Csakhogy a számításokba egy kis hiba csúszott! Mickey halottnak hitte a maga feleségét! Úgy tudta, csak a gyerekei élték túl az utolsó katasztrófát. Őket megtalálta Charles-Norton és Marilyn Minkowsky, de Annie Plantet nem! Úgy tűnt, nem érte el a Barlangot időben. Legalábbis az az áldott lelkű computer így tudta! Ezért aztán az új világ humanoidjai közé bekerült egy Mrs. Plant is! Hogy szegény Peter Plant ne legyen olyan magányos! Hát nem gyönyörű gondolat? – összehúzott szemöldökkel nézett rám – Emlékszik a filmekre, amiket még a Barlangban látott a kísérletekről? Száz és százmillió humanoid a bolygó felszínén csak áll, és vár mozdulatlanul! A fejükben már ott vannak a szükséges ismeretek, az egymásba fonódó, egymásra épülő emlékfoszlányok! Ezek már emberek, csak még nem lendült mozgásba bennük az élet! Így volt ez most is, az utolsó előadás előtt! Én is ott álltam, valahol az ötmilliárd között, fejemben az ismerős emlékekkel, arcomon az ismerős vonásokkal, csak még nem ébredtem öntudatra! Hogy miért? Mert az előadás az utolsó szereplők érkezésére várt! Sietni kellett, hisz az időpont kötött volt. A rendezőnek ugyanis fontos elfoglaltsága támadt: rövidesen meg kellett halnia!

És akkor jött a bosszantó malőr! Thomas Perkins elbeszéléséből kiderült, hogy Mrs. Plant él! Fölöslegesen készült belőle másolat! Mickey csapdába került. Nem a maga elmélete, a Barlang vagy a hibernált humanoidok felfedezése miatt, hanem miattam! Változtatni kellett, de már nem maradt idő egy komolyabb módosításra! – hátrahajtotta a fejét, és egy határozott fejrázással elrendezte a vállára tapadt hajtincseket. A mozdulat megint csak több volt, mint ismerős. – Nem az döbbentette meg Thomas elbeszélésében, hogy rátalált a földalatti hibernáló csarnokra, hogy tudja, kik fekszenek a szarkofágokban, hanem az, hogy az Ön felesége életben maradt! Ez vált az egész Terv legveszélyesebb pontjává! Dehát ezt ön is pontosan tudja, ugye, Mr. Altmann?

Nem várt választ a kérdésre. Nem is adtam.

– Ahogy mindez kiderült, Mickey nyomban kiemelte magát a visszatérők csoportjából. Nem kockáztathatta meg, hogy összetalálkozzunk! Maga, én és a felesége! Izgalmas kis háromszög, nem gondolja? Világossá vált, hogy Peter Plant nem foglalhatja el a számára előmelegített hitvesi ágyat! Az első pillanatban az is kétséges lehetett, visszatérhet-e egyáltalán a Földre?

Aztán rá kellett döbbennie, hogy Peter Plant hiába marad ott! – ujjával fölfelé bökött, mintha a bolygó ott lebegne a fejünk fölött – Idelent ugyanis már így is, úgy is két Mrs. Plant van! Két azonos példány, akiket mindenáron távol kell tartani egymástól! Ráadásul az ott fönt, a maga számára egyenlő lett volna a halálos ítélettel! És mint tudjuk, Mickey ilyen döntést képtelen lett volna hozni! Ezért nem jöhetett szóba az én eltüntetésem se.

Így hát megszületett az ördögi kompromisszum: Peter Plant visszatérhet az ő Földjére, de se ő, sem tündéri hitvese nem láthatja többé se a hazáját, se az ismerőseit! Ez tűnt a legegyszerűbb, még elvégezhető módosításnak, bár csöppet sem volt veszélytelen! Ezért Önnel érkezett, az apró módosítások listáján kívül a kis Mickey, akinek az lett a feladata, hogy minden lépését ellenőrizze! Nehogy kapcsolatot keressen a múltjával… a szeme könnyektől csillogott – Én is megkaptam a magam csomagját: Rióból vártam vissza a férjemet a fiammal és a kislányommal… de csak egy értesítést kaptam… – most már hallhatóan sírt – a maga körültekintő számítógépe mindenre gondolt…

Hosszú másodpercekig nem tudta folytatni. Látszott, hogy nem akar sírni, de képtelen legyűrni a kényszert.

– Évek múltak el, míg valamelyest belenyugodtam a megváltoztathatatlanba. És akkor kezembe került a könyve! Maga kijátszotta Mickey-t, és megtalálta az utat hozzám. Hát most itt vagyok. Várom, hogy elmondja, miért hívott? Mit akar nekem mondani… Mr. Plant?

A szégyen nagyon gyönge körülírása annak a dolognak, amit éreztem. Kétségbeesetten visszacsináltam volna mindent. Bármi áron! Tudtam, hogy most válaszolnom kell, el kell meséljem, milyen kicsinyes indokok vezéreltek, milyen önző okból vettem el még az emlékeit is valakinek, akinek ennyi volt mindene.

Valakinek, aki, bár sose láttam, mégis olyan közel állt hozzám, mint senki a világon. Egyetlen embert kivéve, persze.

– Nehéz fölfogni ezt az egész helyzetet. – kezdtem bele halkan – Nehéz megszokni a gondolatot, hogy csak sakkfigurák vagyunk egy számunkra idegen játszmában… Tudni akartam, hogy a saját emlékeim milyen határig igazak? Tényleg annyi belőlük a valóság, mint gondolom, vagy a többi is csak illúzió? Hiszen akár az egészet is kaphattam készen, és lehet mindez egy újabb, ismeretlen célokat szolgáló, kolosszális hazugság része! Mint az egész történelem! Nem tudom világos-e?

Bólintott.

– Maga volt az egyetlen biztos pont. Tudtam, ha Mickey valóban tévedett, magának léteznie kell! És ha létezik, akkor egyúttal minden más is igaz, amire ebből a történetből emlékszem! Értelmetlen lett volna belekombinálni a képbe egy ekkora veszélyhelyzetet… két példányt valakiből! Érti már? Biztos akartam lenni a múltamban! A saját emlékeimben! Tudni szerettem volna, hogy végre tényleg a saját történelmünket írjuk-e?

Nagy sóhajjal zártam le a mondatot. Igazán meg voltam elégedve ezzel a kis rögtönzött szónoklattal. Sikerült végre a megfelelő, kozmikus megvilágításba helyezni magam.

– Hát persze, Mr. Plant. – zsebkendőt vett elő, és megtörölte a szemét – Tökéletesen értem. Nem kicsinyes, egyéni hiúság irányította. Nem egyszerűen bosszút akart állni Mickey-n, amiért az orránál fogva vezette, amiért addig legyezgette a hiúságát, míg minden éberségét elaltatta, amiért csak későn jött rá, hogy a maga száműzetése nem a lobogó lángelméjének köszönhető, hanem egy egyszerű tévedésnek… épphogy nem erről van szó, ugye, Mr. Plant?!

Elvörösödtem.

– Én megértem, hogy bántani akar… akarsz… – nagyon nehéz volt tegeznem – De a céljaim valóban az igazságkeresést szolgálták…

Összehúzta a szemöldökét.

– Nem értem. Hogy mit szolgáltak a micsodák?

– Az igazságkeresést…

– Az igazságkeresést? A céljaid?

Visszategezett. Én pedig egyre jobban belezavarodtam.

– Hát… az volt a célom… az igazság… az út keresése… a lélek… az emlékek útvesztőjében…

A mellemen egy sötét, nedves folt kezdett rohamos tágulásba.

– Aha. – mondta csöndesen.

– Igen. – mondtam teljesen értelmetlenül.

A fülemben szinte dübörgött a zuhanyozóban ömlő víz. Úgy izzadtam, mint a ló.

– Tudod – elmerengve nézett ki az ablakon –, örülök, hogy ezt mondod. Eddig tényleg azt hittem, a sértett hiúság vezérelt. Hogy csak be akartad bizonyítani: te is képes vagy az orránál fogva vezetni Őt! Megleckéztetni, egy ostoba masinát, aki megalázott, aki elhitette veled, hogy a te zsenialitásod a legnagyobb veszély a Galaxis megszületése óta, és közben pontosan tudta, hogy erre a maszlagra csak miattad van szükség! Azt gondoltam, becsapottnak érezted magad, amikor rájöttél: sem te, sem az elmélet, amibe szerelmes vagy, nem oszt, nem szoroz! Hogy a fontosságodat csak azért tupírozta egekig ez a hideg, alattomos, számító logikájú gép, mert a feleségedet távol kellett tartania tőlem! Azt hittem, azért esküdtél bosszút, mert fölismerted, hogy nem te vagy a gyönge láncszem – felém fordult, és természetes mozdulattal magára mutatott –, hanem én.

Egy kis időre csönd lett, és a lenti gyerekzsivaj betöltötte a szobát. A játszótér volt az ablakunk alatt, amin Daniel hazafelé jövet át szokott vágni.

– De úgy látszik, tévedtem. – folytatta – Te csak az igazságot kerested, mindannyiunk érdekében! Egyszerre aggódtál értem, érted, a barátaidért, az egész emberiségért… milyen nemes aggódás az ilyen! Igaz, kockára kellett tenni érte mindent: az egész Tervet, a jövőt, szétzilálni az én életem maradék darabkáit, de mit számít mindez az igazsághoz lépest? Az igazság szent dolog… ugye, Peter?

Már nem mertem a szemébe nézni. Elfordultam, és kétségbeesetten próbáltam bármire gondolni. Bármire, csak ne érezzem, hogy engem néz.

Kibámultam az ablakon, de ott is csak a szemeit láttam. Csillogtak az iménti könnyektől. És közben Mickey egyik mondata zakatolt a fülemben:

„Valamelyikőtök úgyis beszélni fog…”

Akkor még mind a tizenöten ott ültünk vele szemben. Ez volt az utolsó alkalom, így együtt. És Mickey már akkor tudta, hogy egyikünk biztosan elárulja majd. De nem gondoltam volna, hogy éppen én leszek az.

Egy réges-régi történet jutott eszembe. Megborzongtam a hasonlattól. Igaz, a mi teremtőnk csak a képernyőn öltött emberi arcot, abban a történetben pedig tizenketten ülték körül az asztalt. A szégyenérzet azonban ettől még nem lett kisebb bennem.

– Nem… nem hiszem… hogy… igazad lenne… – mondtam. A hangom olyan bizonytalanul csengett, hogy akár meg se szólaltam volna.

Szerencsére nem volt, aki hallja. Úgy ment el, hogy észre sem vettem. Az ajtót nyitva hagyta, a fürdőszobából még mindig behallatszott a víz zuhogása.

Csak az az ismerős, kellemes Opium-illat maradt utána, amit Annie is mindig használt.

1999. október,18.

VÉGE

Utószó

Truman Capote írja valahol: egy regényt befejezni annyi, mint kivinni a gyereket az udvarra és lepuffantani.

Hát most a lövés eldördült…

Mindig szerettem, ha utószó van egy könyv végén, mert az kicsit elodázza ezt az érzést.

Persze, már sosem az igazi, nem a történet folytatódik tovább, mégis, mintha kicsit enyhítené a lőporszagot.

Tizenöt évvel ezelőtt kezdtem el írni a Csapdát. Egészen pontosan azt a részt, ami a MayFloweren játszódik. Vagyis a harmadik kötetet, abból is körülbelül száz oldalt.

Aztán évekig tervezgettem, hogy majd egyszer folytatom. Tizenhárom évig.

És egy szempontból túl sok volt ez a tizenhárom év.

Már a kezdet kezdetén eldöntöttem, hogy az én utószómat Zsoldos Péter fogja írni!

Ő, persze, nem tudott erről. Épp csak futólag ismertük egymást, egyszer (talán ’85-ben?) egy díjat vettem át tőle az első Solaris-lemezért. Ebben ki is merült az ismeretségünk.

Illetve én mindig is úgy éreztem, jól ismerem. Öt regényét olvastam. Nem hiszem, hogy született jobb magyar Science fiction, mint a Feladat vagy az Ellenpont.

Aztán ’98-ban eljött az idő. Befejeztem az első kötetet, és amolyan vízen-járós eufórikus hangulatban arra gondoltam, most megkeresem! Lesz, ami lesz, felkérem erre az utószó dologra. Legfeljebb nemet mond.

De nem ő mondott nemet. Egy közös ismerősünk közölte a hírt. Akkor már közel egy éve halott volt.

Most, így utólag bevallom, az utószó csak ürügy lett volna. Alkalmat kerestem rá, hogy elmondhassam neki, milyen sokra tartom. Így ismeretlenül is. De ez a vonat már elment.

Úgy látszik, én rendre lemaradok róla.

Volt egy középiskolai orosz tanárnőnk. Nem tévedés: oroszt tanított. Azt a tárgyat, amiben nemigen illett jártasnak mutatkozni. Akkor már.

És mégis. Az Izsóné – mert így hívtuk, nem szebben – olyan mélyen bennünk maradt, ahogy kevés tanárnak sikerül. Talán akkoriban nem mertük volna azt mondani, hogy szeretjük. Hogy nézett volna az ki? Ma meg már késő.

Mindenesetre gonosz módon kibabráltam a sorssal. Az én ügyeimben ne hozzon megmásíthatatlan döntéseket!

Mindkettőjüknek, ha kicsit félszegen is, de kiintegettem a Csapdából.

Ahogy azoknak is, akik a legközelebb állnak hozzám, és a legtöbbet segítettek abban, hogy ez a trilógia megszülessen.

Tulajdonképpen fölösleges fölsorolnom őket, hiszen a tőlük lopott gesztusok, mondatok és szituációk már úgy is lelepleztek.

Ami ezen túl van, az két legfőbb lektorom:

Ági (a feleségem), aki hihetetlen türelmével és az első kötet piszkozatával kapcsolatos, nagyon hasznos megjegyzéseivel segítette, hogy megszabaduljak az ügyetlenségemben vétett elemi hibáktól, és

Ági (a lányom), aki mindhárom kötet korrektúráját végigcsinálta velem, szigorú, erőszakos kritikusként mindenbe beleszólt, amibe csak lehetett, és sajnos, mindig igaza volt.

Utoljára hagytam valakit, aki legalább ilyen fontos számomra. Édesapámat, akinek szintén komoly köze van a Csapdához (a kötetek alcímei is tőle szármáznak), és akivel éveken keresztül, annyi éjszakát átbeszélgetve alakult ki bennem mindaz, amit ma a világról gondolok.

Egy dolgot nem említettem még. Mindvégig nagyon inspirált, hogy a lányom türelmetlenül követelte a folytatást. S mert úgy érezte, nem születik meg elég gyorsan, ha egy percre fölálltam a gép mellől, rögtön odaült, és rövid úton lezárta a történetet. Ilyesformán:

„…és akkor tüdőembóliát kaptak. Vége.” vagy „…de szerencsére mindenki megmenekült.” (ez volt a ritkább fajta!) vagy „Bumm. Mindannyian ott haltak meg.”

A Word minden tudására szükségem volt, hogy utólag kigyomlálhassam ezeket a frappáns befejezéseket, így bukkantam rá a leghosszabbra. Egy fejezet kellős közepén bújt meg.

Nem tudom mikor született, nyilván telefonom volt, vagy fürödni mentem. Ilyenkor gyakran hagytam bekapcsolva a gépet (nem mintha a kikapcsolás akadályozta volna e lezárások futótűzszerű elszaporodását…).

Hadd kerüljön hát legalább ez utolsó méltó helyére, végső befejezésül…

Erdész Róbert (R. Forester)

Table of Contents

Title page