Aldous Huxley

A GIOCONDA-MOSOLY

–––

TÖRPÉK

A GIACONDA-MOSOLY

The Gioconda Smile

– Miss Spence mindjárt lejön.

– Köszönöm – mondta Hutton, és meg sem fordult. Miss Spence szobalánya olyan csúnya volt (Huttonnak mindig úgy tetszett, hogy szinte szándékosan, rosszindulatúan, bűnösen csúf), hogy csak akkor tekintett rá, ha másképp nem tehetett. Az ajtó becsukódott. Hutton magára maradván felállt, sétálni kezdett a szobában, és elgondolkozva nézegette az ismerős tárgyakat.

Fényképek görög szobrokról, a római Forumról, színes nyomatok olasz mesterművekről – általánosan elismert híres alkotásokról. Micsoda beképzelt majom ez a szegény jó Janet, micsoda kultúrsznob! Igazi ízlését az a vízfestmény árulta el, melyet két és fél shillingért vásárolt egy utcai művésztől, aki londoni szokás szerint a járdára firkáivá koldult (s harmincöt shillingért vett keretet a mű számára). Hányszor hallotta már a mű történetét s az áradozást az ügyes olajnyomat-utánzat szépségeiről! „Egy igazi Művész az utcasarkon” – és hallani lehetett a nagy „M”-et, amint a művész szót kiejtette. S éreztette, hogy a másolatért átnyújtott két és fél shilling fejében átháramlott valami őrá is a művész dicsőségéből, s megilleti a bók ízléséért és művészi megérzéséért! Valódi Régi Mester két és fél shillingért! Szegény, jó Janet!

Egy keskeny, hosszúkás tükör előtt megszakadtak a gondolatai. Kicsit előrehajolt, hogy lássa egész arcát, és fehér, szépen manikűrözött ujjait végighúzta a bajszán. Éppoly göndör, oly üdén barna”, mint húsz évvel ezelőtt. Hajának a színe is a régi még, s a kopaszodásnak semmi jele – csupán homloka ível kicsit magasabbra. „Shakespeare-i”, gondolta mosolyogva, miközben magas, sima, fényes homlokát vizsgálgatta.

„Mások gondja ez a kérdés, te szabad vagy... lábnyomok a tengerben... fenség...” Shakespeare, ebben az órában kellene élned. Nem, ezt talán Milton írta. Milton, a Krisztus Asszonyában. Benne aztán semmi asszonyos nincs. Az asszonyok férfias férfinak hívják az ilyet. Ezért is szeretik – hullámos barna bajszáért és diszkrét dohányillatáért. Ismét elmosolyodott, szeretett évódni önmagával. Krisztus Asszonya? Nem, nem. Ő az Asszonyok Krisztusa. Hű, de remek. Asszonyok Krisztusa. Csak lenne itt valaki, akinek rögtön elmondhatná szellemes ötletét. Sajnos, szegény Janetnek nincs érzéke az ilyesmihez.

Felegyenesedett, ujjaival végigszántott haján, s tovább járt fel-alá. Pokolba a római Forummal! Gyűlölte ezeket a bús fényképeket.

Hirtelen észrevette, hogy Janet Spence benn áll a szobában az ajtó mellett. Hutton meghökkent, mintha tetten érték volna. Janet Spence-nek különös tehetsége volt ahhoz, hogy ilyen csendben, látomásszerűen bukkanjon elő. Talán ott volt az egész idő alatt, és látta, amint nézegeti magát a tükörben. Lehetetlen! De azért mégis nyugtalanította a dolog.

– Ó – szólt Hutton, szokott mosolyára fintorodva, és kezét előrenyújtva megindult a nő felé –, hogy meg tudja maga lepni az embert.

Miss Spence is mosolygott, Gioconda-mosolyával, ahogy egyszer Hutton kicsit gúnyolódó hízelgéssel nevezte. Miss Spence komolyan vette a bókot, és azóta minden igyekezetével azon volt, hogy minél jobban megközelítse a leonardói mintát. Miközben Huttonnal kezet fogott, szótlanul tovább mosolygott; ezt is olyan giocondásnak hitte.

– Remélem, jól van – szólt Hutton. – Mert a színe remek.

És milyen furcsa az arca! Keskeny száját giocondásan csucsorítja, középen kerekre nyitva, mintha fütyülni készülne. Mint a tollszár lyukas vége. A szája felett finom vonalú, enyhén ívelt sasorr. Nagy, fényes, sötét szemek, olyan nagyok, fényesek és sötétek, hogy szinte örömest érlelik az árpát, vagy ébrednek véreresen. Szép szem, de mindig komoly. A száj eljátszhatta a giocondás tollmutatványt, a szem állhatatosán komoly maradt. A felettük merészen ívelő, erősen festett fekete szemöldök meghökkentő, római matrónához méltó erőt sugárzott. Haja is fekete és rómaias volt; szemöldöktől felfelé igazi Agrippina.

– Gondoltam, hazafelé menet benézek egy pillanatra – folytatta Hutton. – De jó is itt lenni ismét! – S egy kis kézmozdulattal a virágos vázára, a napfényre, az ablakon túl zöldellő tájra mutatott. – De jó is visszatérni ide a városból, a hajszás munkanap után!

Miss Spence leült, és maga mellett egy székre mutatott.

– Nem, igazán nem ülhetek le – szabadkozott Hutton.

– Haza kell mennem megnézni, hogy van szegény Emily. Nyűglődött ma reggel. – Aztán mégis leült. – Ez az átkozott májbaj. Nem tud szabadulni tőle. A nők...

Elhallgatott és köhécselt, mintha titkolni akarná, hogy csaknem túlzásba esett. Azt akarta mondani, hogy olyan nőknek nem szabad férjhez menniük, akiknek emésztési zavaraik vannak, de a megjegyzés kíméletlen lett volna, és maga sem hitte komolyan. Ezenkívül Miss Spence hitt a pokol tüzében és a lelki kapcsolatokban.

– A feleségem reméli – szólt ismét Hutton –, holnapra rendbe jön annyira, hogy villásreggelire meghívhatja magát. Átjön? Persze hogy átjön – és meggyőzően mosolygott. – Tudja, ez az én meghívásom is.

A nő lesütötte szemét, és Hutton úgy vélte, hogy az arcán egy kis pirulást is észrevett. Ez az ő jutalma. Megpödörte a bajszát.

– Átmennek, ha ön szerint Emily már olyan jól van, hogy látogatót fogadhat.

– Persze. Biztosan. Jót tenne vele. És mindkettőnkkel. A házasélet sokszor kellemesebb hármasban, mint kettesben.

– Ó, maga cinikus.

Ha Hutton ezt a szót hallotta, legszívesebben ugatni kezdett volna. Nem volt a nyelvnek szava, mely jobban idegesítette volna. De ugatás helyett inkább sietve tiltakozott.

– Nem, nem. Csak a mélabús igazságot mondtam ki. Mert tudja, a valóság gyakran alatta marad az eszménynek. De azért éppen úgy hiszek az eszményben. Valóban szenvedélyesen hiszek benne, két tökéletesen harmonikus ember eszményi házasságában. Nem hiszem, hogy ez lehetetlenség volna. Biztos vagyok benne, hogy nem az.

Jelentőségteljes szünetet tartott, és tekintete ravaszul fürkészte a nő arcát. íme, egy harminchat éves szűz, a hervadás bármi jele nélkül. Van valami sajátos báj benne. És valóban titokzatosság lebeg körülötte. Miss Spence nem felelt, egyre csak mosolygott. Hutton olykor kínosan unta ezt a Gioconda-mutatványt. Felállt.

– Na, de most már igazán mennem kell. Viszontlátásra, rejtélyes Gioconda.

A száj még jobban összecsucsorodott, a mosoly elmélyült. Hutton cinquecentós mozdulattal intett, és megcsókolta a feléje nyújtott kezet. Először követte el ezt, de úgy látszott, nem neheztelnek érte.

– Várom a holnapot.

– Igazán?

Válaszul Hutton újra megcsókolta a nő kezét, aztán elindult.

Miss Spence elkísérte a kapuig.

– Hol a kocsija? – kérdezte.

– A főkapunál hagytam.

– Kikísérem és integetek.

– Nem, nem – mondta Hutton tréfásan, de határozottan. – Nem szabad ilyesmit tennie. Egyszerűen megtiltom.

– De én annyira szeretném kikísérni – makacskodott Miss Spence, futó Gioconda-mosolyt vetve feléje.

Hutton felemelte kezét. – Nem – ismételte, aztán mintha csókot fújt volna felé, és könnyedén, lábujjhegyen, hosszú, szökellő, fiús léptekkel futni kezdett az úton. Büszke volt erre a futásra; megállapította, hogy csodálatosan fiatalos. De azért örült, hogy nem hosszabb az út. Az utolsó kanyarodónál, ameddig a házból el lehetett látni, megállt és visszafordult. Miss Spence még a lépcsőn állt, ismert mosolya az ajkán. Hutton integetett, és most egész határozottan és félreérthetetlenül csókot dobott feléje. Aztán ismét remek futásnak iramodott, és elkanyarodott az útra hajló utolsó sötét fák mellett is. Mihelyt eltűnt mögötte a ház, lassította lépteit. Végül elővette zsebkendőjét, gallérján belül törölgetni kezdte a nyakát és tovább ballagott. Micsoda bolondok, micsoda őrültek! Volt-e a világon valaha ilyen szamár, mint ez a szegény, jó Janet Spence? Ha csak ő maga nem. Mindenesetre ő a nagyobb bolond, mert ő mégiscsak tudja, milyen bolondot csinál, de azért konokul folytatja. Miért feszíti a húrt? Csakugyan nehéz megértenie önmagát. Milyen bonyolult is az ember.

Kiért a főkapuhoz. Hatalmas luxusautó állt az út szélén.

– Haza, M’Nab. – A sofőr sapkájához emelte kezét. – A keresztútnál álljon meg, ahol szoktunk – tette hozzá Hutton, amikor kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Hogy vagy? – szólt be a sötéten tátongó kocsiba. – Jaj, drága mackóm, mennyi ideig voltál oda! – Üde fiatalság csengett a szavakban. A magánhangzók londoni tájszólásról árulkodtak.

Hutton teljes hosszában meggörnyedt, és olyan lendülettel vetette magát a kocsiba, mint az odvába surranó állat.

– Csakugyan? – kérdezte becsukva az ajtót. – Bizonyára hiányoztam neked, ha olyan hosszúnak tetszett az idő. – Hátradőlt a mély ülésben, jóleső meleg vette körül.

– Kedves mackóm... – Bájos kis fej hajolt boldog sóhajjal Hutton vállára. A férfi elragadtatva pillantott le a kerek babaarcra.

– Tudod, Doris, hogy Louise de Kérouaille képeihez hasonlítasz? – És ujjait belefúrta a sűrű, göndör hajba.

– Ki az a Louise de Kera-izé? – Doris szavai messze távolból hangzottak.

– Sajnos, csak volt. Fűit. Egyszer valamennyien csak „voltak” leszünk. De addig...

Hutton csókokkal borította a babaarcot.

A kocsi simán száguldott tovább. M’Nab hátának árnya merev, szoborszerű érdektelenséggel sötétlett előttük az ablakon.

– A kezed – suttogta Doris. – Ne nyúlj hozzám. Ha megérintesz, mintha villanyáram ütne meg.

Hutton imádta az ilyen szűzien ostoba szavakért. Milyen későn fedezi fel az ember a tulajdon testét!

– Nem bennem, hanem benned van a villamosság.

– Megint megcsókolta, és fülébe súgta: – Doris, Doris, Doris. – A tengeri egér tudományos neve, gondolta, miközben a lány fehér nyakát csókolta, melyet úgy nyújtott neki, mint a papi kést váró áldozat. A tengeri egér olyan, mint valami csillogó szőrrel borított kolbász; nagyon furcsa. Vagy a tengeri sün neve doris, mely veszély esetén kifelé fordítja belsejét? Igazán el kellene utaznia Nápolyba, csak azért, hogy ismét lássa az akváriumot. Milyen meseszerűek és fantasztikusak azok a tengeri lények!

– Ó, mackóm! – (Megint zoológia. De ő csak szárazföldi állat. Milyen szegényes fantáziája van ennek a lánynak.) – Mackóm, én olyan boldog vagyok.

– Én is – szólt Hutton. Vajon igaz-e?

– De azt szeretném tudni, helyes-e, amit csinálok? Mondd, mackó, helyes vagy helytelen?

– Jaj, kedvesem, éppen ezen töprengek már harminc esztendeje.

– Légy komoly, mackó. Szeretném tudni, helyes-e, hogy itt vagyok veled, hogy szeretjük egymást, hogy villanyos ütést érzek, ha hozzám érsz.

– Hogy helyes-e? Bizonyára jobb, ha villamos ütéseid vannak, mint elfojtott szexualitásból támadt zavaraid. Olvass Freudot: amit elfojtasz, ördögien megbosszulja magát.

– Ó, te sosem akarsz nekem segíteni. Miért nem vagy néha komoly? Ha tudnád, milyen szerencsétlen vagyok, ha arra gondolok, hogy nem helyes, amit teszek. Talán tudsz róla, hogy van pokol meg ilyesmik. Nem is tudom, hogy mit tegyek. Néha azt gondolom, nem szabad, hogy tovább szeresselek.

– Meg tudnád tenni? – kérdezte Hutton bubájának és bajszának erejében biztosan.

– Jól tudod, mackóm, hogy nem tudnám. De elfuthatnék és elbújhatnék előled. Elzárkózhatnék és kényszeríthetném magam, hogy ne találkozzam többé veled.

– Kis bolond. – És még szorosabban ölelte át.

– Ó, drágám, remélem, nem tettem semmi rosszat. És néha már nem is bánom, ha vetkezem is.

Hutton meghatódott. Valami pártfogó, gyengéd érzés támadt benne a kis teremtés iránt. Arcát a fejéhez hajtotta, és szótlanul ültek a kocsiban, amely mintha ringva, meg-megzökkenve, mohón nyelné a fehér utat és a poros árnyakat.

– Viszontlátásra, viszontlátásra.

A kocsi indított, nekilendült és eltűnt a kanyarban. Doris pedig a keresztút mentén a jelzőtábla mellett állt bódultan és elgyöngülve az édes csókoktól és a gyengéd ujjak villamos érintésétől. Mélyet kellett lélegzenie, hogy magához térjen és erőre kapjon, mielőtt nekivágna az útnak hazafelé. Fél mérföldnyi útja volt, hogy kitalálja, mit hazudjon otthon.

Hutton, amint egyedül maradt, úgy érezte, megőrül az unalomtól.

Mrs. Hutton a díványon feküdt szobájában, és pasziánszot rakott. Bár meleg júliusi este volt, a kandallóban égett a fa. Kutyája a hőségtől és az emésztés fáradalmaitól ellankadva hevert a tűz fényében.

– Hű! Nincs itt túl meleg? – kérdezte a belépő Hutton.

– Hiszen tudod, kedvesem, hogy melegben kell lennem – a hang szinte sírásba csuklott. – Olyan fázós vagyok!

– Remélem, estére jobban leszel?

– Alig hinném. – A társalgás elakadt. Hutton a kandalló párkányának támaszkodva állt. Lenézett a lábánál heverő spiccre, cipője orrával hátára fordította, és megvakarta fehér, foltos mellét és hasát. Az állat kéjesen elnyúlt. Mrs. Hutton tovább rakta a pasziánszot. Ha elakadt, két kártyát kicserélt és folytatta. A végén mindig kijött neki.

– Libbard doktor úgy gondolja, hogy Llandrindodban kellene fürdőket vennem a nyáron.

– Menj el, kedvesem, feltétlenül utazz el.

Hutton közben a délután történtekre gondolt, ahogy Dorisszal kocsiztak a meredeken lejtő erdőig, és míg a kocsi a fák árnyékában várakozott, lesétáltak a mészkősziklák között a szélcsendes napsütésben...

– Jót tesz majd a májamnak az ottani víz, s az orvos véleménye szerint masszázsra és villanyoskezelésre is szükségem lesz.

...Doris a kalapját lóbálva odaosont egy virághoz, amely körül négy kék lepke táncolt, mintha valami kék tűz lobogó lángjai lettek volna. Aztán a kék tűz fellobbant, és kavargó szikrákra szóródott; a lány gyerekes kacagással és ujjongással kergette őket...

– Bizonyára használ majd a fürdő, drágám.

– Úgy gondoltam, szívem, hogy te is eljössz.

– Ugyan, hiszen tudod, hogy a hónap végén Skóciába kell mennem.

Mrs. Hutton esdeklően tekintett rá.

– Félek az utazástól – mondta. – Elrémülök, ha csak rágondolok. Nem is tudom, hogy fogom túlélni. Meg aztán tudod te is, szállodában nem bírok aludni. És a sok csomag meg egyéb gond... Borzasztó egyedül utazni.

– Végül is nem leszel egyedül. A szobalány is veled utazik. – A férfi hangja türelmetlen volt. Beteg nő bitorolja az egészséges helyét. A napos domboldal és a fürge, kacagó lány emlékétől visszakényszeredett ebbe a nyavalyás, túlfűtött szobába és nyafogós lakójához.

– Nem hiszem, hogy lesz erőm elmenni.

– Kell, hogy legyen, szívem. Ha a doktor ajánlja. És a levegőváltozás is biztosan használni fog.

– Alig hiszem.

– Libbard azonban hiszi, és ő tudja, mit beszél.

– Rá sem tudok gondolni. Nincs erőm hozzá. Nem utazhatom egyedül. – Mrs. Hutton elővette zsebkendőjét fekete selyemtáskájából, és törölgetni kezdte szemét.

– Ugyan már, drágám, szedd össze magad.

– Hagynátok inkább itt nyugodtan meghalni. És most már valóban sírt.

– Uramisten! Legyen már egy kis józan eszed! Hallgass ide, kérlek... – Mrs. Hutton egyre görcsösebben zokogott.

A férfi vállat vont. – Mit tegyek? – Kiment a szobából. Hutton jól tudta, hogy türelmesebben is viselkedhetett volna. Már fiatalabb korában észrevette, hogy nem érez részvétet szegények, betegek és nyomorékok iránt, valósággal utálja őket. Valamikor, még egyetemi évei idején, három napot töltött környezettanulmányozással London szegénynegyedében. Mély és megrögzött undorral tért vissza. Nem szánalmat, hanem iszonyatot érzett a szerencsétlenek iránt. Tudta, hogy illetlen dolog az ilyesmi, kezdetben még szegyeiké is. Végül megnyugtatta magát, hogy ez vérmérséklet dolga, nem lehet változtatni rajta, és többé nem törődött vele. Emily egészséges és szép volt, amikor feleségül vette, akkor szerette is. De most – vajon az ő hibája-e, hogy az asszony így megváltozott?

Egyedül fogyasztotta el vacsoráját. Az étel és ital megértőbbé tette, mint vacsora előtt volt. Jóvá szerette volna tenni, hogy így elöntötte a bosszúság. Felment felesége szobájába, és ajánlkozott, hogy felolvas neki. Az asszonyt meghatotta ez a figyelmesség, Hutton pedig, aki rendkívül büszke volt kiejtésére, valami könnyű francia olvasmányt javasolt.

– Nagyszerű! Imádom a franciákat. – Az asszony úgy lelkesedett Racine nyelvéért, mint egy tál zöldborsófőzelékért.

Hutton lesietett a könyvtárszobába, és egy sárga kötettel tért vissza. Elkezdett olvasni. Minden figyelmét a helyes kiejtésre összpontosította. És valóban, milyen remek a kiejtése! Olyan nagyszerű, hogy még a regény színvonalát is emelte.

A tizenötödik oldalnál tartott, amikor félreismerhetetlen hangra riadt fel. Feltekintett. A felesége aludt. Még egy darabig csöndben ült mellette, és hűvös kíváncsisággal tekintett az alvó arcára. Valamikor de szép volt! Annak idején, régen, ha látta, vagy ha csak eszébe jutott, jobban hatott rá, mint bármi előtte vagy azóta. Most meg: csupa horpadás és szarkaláb. A bőr rászáradt az arccsontra és az éles, csőrszerű orr nyergére. A csukott szem mély csontgödörben ül. A lámpa ferdén eső fénye kiemelte az arc szögleteit és horpadásait. Olyan volt, mint Morales halott Krisztusa.

La squelette était invisible

Au temps heureux de Fartpaien.[1]

Megborzongott és kiment a szobából. Mrs. Hutton másnap megjelent a villásreggelinél. Bár éjszaka kissé rázta a hideg, most már jobban volt. Meg aztán fogadni akarta vendégét. Miss Spence végighallgatta a Llandrindod miatti keserveit, tele volt részvéttel, és elárasztotta jó tanácsaival. Minden szava robbant. Előrehajolt, jól megcélozta szavát, aztán kilőtte. Bumm! Lelkében elhangzott a vezényszó, és a szavak kisüvítettek ajkai szűk nyílásán. Rokonszenvével szitává lőtte a háziasszonyt, akár egy géppuska. Hutton is kiállt már hasonló ostromot. Őt főleg irodalmi és filozófiai találatok érték, Maeterlinck-kel, Bergsonnal, William Jamesszel bombázták. Ma orvosi lövedékek robbantak. Miss Spence az álmatlanságról beszélt, s bizonyos ártalmatlan gyógynövények és jótékony szakorvosok eredményeiről áradozott. Mrs. Hutton kinyílt a súlyos ágyútűzben, mint a virág az áldott napfényben. Hutton mindezt csendben nézte. Janet Spence látványa határozottan kíváncsivá tette. Nem volt eléggé romantikus ahhoz, hogy el tudja képzelni: mindezek az álarcok egy belső arc szépségét és érdekességét rejtik, és hogy az asszonyi fecsegésben titokzatos öblök köde leng. Itt van például a felesége vagy Doris: semmivel sem különbek, mint amilyennek látszanak. Miss Spence azonban mégis más. Kétségtelen, hogy a Gioconda-mosoly és a római szemöldök mögött valami különös arc rejtőzik. Csak az a kérdés: pontosan miféle? Hutton sose láthatta tisztán.

– De talán nem is kell elutaznod Llandrindodba – szólt Miss Spence. – Hamarosan rendbe jössz, és Libbard doktor sem fog ragaszkodni hozzá.

– Remélem. De ma csakugyan jobban érzem magam. Hutton elszégyellte magát. Lehet, hogy ez az asszony csak azért van rosszul, mert ő nem mutat a baja iránt elegendő részvétet? Majd azzal vigasztalódott, hogy ezek átmeneti érzések, semmi közük a gyógyuláshoz. Szeretettel nem lehet beteg májat vagy rossz szívet gyógyítani.

– Szívem, én a helyedben nem ennék ebből a ribizliből – mondta szokatlanul gondoskodóan. – Tudod, hogy Libbard doktor eltiltott a héjas és magvas gyümölcsöktől.

– De mikor annyira szeretem – makacskodott az asszony –, és ma oly remekül érzem magam...

– Ugyan, ne legyen ilyen zsarnok – szólt Miss Spence előbb a férfira, aztán az asszonyra tekintve. – Engedje, hogy a szegény beteg azt egye, ami jólesik neki; csak hasznára lesz. – Mrs. Hutton karjára tette a kezét, és szeretettel megveregette.

– Köszönöm, drágám. – Mrs. Hutton vett a ribizlibefőttből.

– Jó, jó, de aztán ne tégy szemrehányást nekem, ha megint rosszul leszel.

– Hát szoktam én a szemedre vetni valamit?

– Nincs rá semmi okod – mondta évődve Hutton. – Tökéletes férj vagyok.

Villásreggeli után kiültek a kertbe. A vén ciprusfa árnyékából végigtekintettek a széles, sík gyepen, melyben a virágágyak érces fénnyel ragyogtak.

Hutton mély lélegzettel szívta magába a meleg, illatos levegőt.

– Jó élni – mondta.

– Csupán csak élni – ismételte a felesége a napfénybe nyújtva halovány, csontos kezét.

A lány kávét hozott, az ezüstedényeket és a kis kék csészéket a székek mellé állított összehajtható asztalra tette.

– Jaj, az orvosságom! – kiáltotta Mrs. Hutton. – Clara, szaladjon már be érte. Az a fehér üveg a tálalón.

– Majd én – szólt Hutton. – Úgyis éppen be akartam menni szivarért.

Felszaladt a bejáratig. A küszöbtől egy pillanatra visszanézett. A lány visszafelé jött a gyepen. Felesége felült fekvőszékében, és fehér napernyőjét nyitotta. Miss Spence az asztal fölé hajolva töltötte a kávét. Hutton eltűnt a ház hűvös homályában.

– Tegyek cukrot a kávédba? – kérdezte Miss Spence.

– Igen, kérlek, csak jó bőven. Az orvosság után iszom meg majd, hogy elvegye az ízét.

Mrs. Hutton hátradőlt székében, napernyőjét mélyen leengedte, hogy ne érje szemét az égbolt izzó fénye.

Mögötte Miss Spence diszkréten csörömpölt a kávéscsészékkel.

– Három kanállal tettem bele. Ennyi bizonyára elveszi majd az ízét. Itt is van már az orvosság.

Hutton ismét előkerült, valami seszínű folyadékkal félig telt pohárral kezében.

– Remek szaga van – mondta, miközben átnyújtotta a feleségének.

– Csak meg van szagosítva – jegyezte meg az asszony, és egy hajtásra kiitta. Összerázkódott és elfintorodott az undortól. – Ó, de förtelmes! Kérem a kávémat.

Miss Spence odanyújtotta a csészét, Mrs. Hutton szürcsölni kezdte.

– Szirupot csináltál belőle. De azért nagyon jó a szörnyű orvosság után.

Mrs. Hutton fél négykor arról kezdett panaszkodni, hogy már nem érzi jól magát, és bement a házba lepihenni. Férjének már a nyelvén volt a célzás a ribizlire, de türtőztette magát; szegényes kis győzelem lett volna a „na, ugye megmondtam”. Ehelyett megértőén karját nyújtotta feleségének, hogy bekísérje a házba.

– Ha kicsit lepihensz, rendbe jössz – mondta. – Egyébként csak vacsora után jövök haza.

– Miért? Hová mész?

– Megígértem, hogy átmegyek Johnsonékhoz. Tudod, meg kell beszélnünk azt a háborús emlékmű-ügyet.

– Ó, pedig annyira szeretném, ha nem mennél el – majdnem könnyekre fakadt. – Nem tudnál itthon maradni? Olyan rossz egyedül lenni ebben a nagy házban.

– Drágám, hiszen megígértem... már hetekkel ezelőtt. – Bosszantotta az effajta hazudozás. – Most pedig vissza kell’ mennem, hiszen vendégünk van.

Homlokon csókolta az asszonyt, és ment vissza a kertbe. Miss Spence feszült tekintettel vette célba.

– A felesége borzalmasan beteg – dörrent az első lövés.

– Úgy láttam, a látogatása nagyon felvidította.

– Ez csak az idegessége, tisztán csak az idegessége. Jól megfigyeltem. Ilyen állapotban levő szívvel és ilyen tönkrement... igen, tönkrement... emésztéssel minden megeshetik.

– Libbard doktor nem látja ilyen sötéten szegény Emily egészségi állapotát.

Hutton kinyitotta a kertkaput, mely a kocsifelhajtóra nyílott. Miss Spence kocsija a főbejáratnál állt.

– Libbard csak egy kis falusi orvos. Szakorvoshoz kellene fordulni.

Hutton elnevette magát.

– Maga vészes szenvedéllyel vonzódik a specialistákhoz. Miss Spence tiltakozóan felemelte a kezét.

– Komolyan beszélek. Az a véleményem, hogy szegény Emily nagyon rossz bőrben van. Bármi megtörténhetik... bármelyik pillanatban.

Hutton besegítette a kocsiba, és rácsukta az ajtót. A gépkocsivezető elindította a motort, bemászott a helyére, és indulásra készen állt.

– Szóljak, hogy induljon? – Huttonnak nem volt kedve tovább társalogni.

Miss Spence előrehajolt, és egy Gioconda-mosolyt vetett feléje.

– Ne felejtse el, várom, és hamarosan látni szeretném magát.

Huttonnak fintorra rándult az arca, és valami udvariasat motyogott. A kocsi elindult, s ő integetett utána. Boldog volt, hogy végre egyedül lehet.

Kis idő múlva ő is autóba ült. Doris ott várta a keresztútnál. Húsz mérföldnyire otthonuktól, egy útszéli vendégfogadóban vacsoráztak. Rossz és drága ételeket ettek. Csak az autóscsárdákban főznek így. Hutton bosszús volt. Doris azonban élvezte. Mindig örült valaminek. Hutton nem éppen a legmárkásabb pezsgőt rendelte. Legszívesebben a könyvtárszobájában töltötte volna az estéjét.

Mire hazaindultak, Doris egy kicsit becsípett, és különösen szenvedélyesnek bizonyult. A kocsiban nagyon sötét volt. M’Nab mozdulatlan alakja felett eltekintve a színek és alakok tömegét bámulták, melyek a fényszórók éles fénycsíkjában táncoltak.

Hutton tizenegy óra után ért haza. Libbard doktor fogadta. Csöpp kezű, kellemes, szinte nőies arcú alacsony ember volt; nagy, barna szeme bánatos. Ideje javát arra pazarolta, hogy betegei ágya szélén üldögélve, szomorúságot árasztva tekintetével, bús, halk hangon semmiségekről beszélt. Fertőtlenítőszerek határozott, mégis kellemes és udvarias illata lengte körül.

– Maga itt? – szólt Hutton meglepetve. – Csak nincs rosszul a feleségem?

– Hiába kerestük – válaszolta a bús, tompa hang. – Azt mondták, Johnsonéknál van, de ott semmit sem tudtak magáról.

– Elakadtam az úton, defektem volt – válaszolta Hutton ingerülten. Bosszantotta, hogy hazugságon érik.

– A felesége sürgősen látni szerette volna.

– Helyes. Már megyek is – s indult a lépcső felé. Libbard doktor a karjára tette a kezét:

– Attól tartok, hogy már késő.

– Késő? – Hutton az óráját huzigálta, de nem akart kijönni a zsebéből.

– Mrs. Hutton fél órával ezelőtt meghalt.

A hangja egyenletesen lágy volt, szeme egy árnyalattal sem szomorúbb. Libbard doktor a halálról sem beszélt másként, mint egy helybeli krikettmérkőzésről. A világon minden egyformán hiábavaló és siralmas.

Hutton arra döbbent rá, hogy Janet Spence szavai járnak a fejében. Bármikor... bármikor. Milyen igaza volt!

– Mi történt? – kérdezte. – Mi okozta a halált?

Libbard doktor magyarázni kezdte. Valami nehéz ételtől görcsös hányingere támadt, és a szíve felmondta a szolgálatot.

– A ribizli? – vetette fel Hutton.

– Könnyen lehetséges. A szíve nem bírta. Idült szívbillentyű-gyulladás; ezt az erőfeszítést már nem bírta. Mindennek vége; bizonyára nem szenvedett sokat.

– Kár, hogy éppen az Eton-Harrow mérkőzés napján temetik – jegyezte meg az öreg Grego tábornok, cilinderével a kezében, a temetőkapu árnyékában álldogálva; zsebkendőjével törölgette arcát.

Hutton véletlenül meghallotta a megjegyzést, és alig tudta türtőztetni magát, hogy bele ne csapjon a goromba vén fráter puffadt, vörös képébe. Odaütni, de úgy, hogy nagyon fájjon! Förtelmes, nagy szeder, a sok zabálástól lila már. Hát nincs bennük semmi tisztelet a halott iránt? Senki sem törődik vele? Az igazság az volt, hogy ő se sokat törődött; hadd temessék a holtak a holtakat. De a sír szélén arra eszmélt, hogy zokog. Szegény Emily, valamikor milyen boldogok voltak. Most pedig itt fekszik ölnyi mélyen egy gödör fenekén. És közben ez a Grego azon kesereg, hogy nem lehet ott az Eton-Harrow mérkőzésen.

Hutton végigtekintett a feketébe öltözött emberek csoportjain, ahogy lassan vonultak a temetőből kifelé, az út mellett felsorakozó kocsikhoz és autókhoz. A júliusi gyep, a virágok és lombok napfényes hátterében idegenszerű és természetellenes látványt nyújtottak. Jólesett arra gondolnia, hogy nemsokára ezek is mind a temetőbe kerülnek.

Este sokáig ült könyvtárszobájában, és Milton életrajzát olvasta. Semmi különös oka nem volt, hogy éppen Miltont válassza; ez akadt a keze ügyébe. Már elmúlt éjfél, amikor letette. Felkelt karosszékéből, kinyitotta az erkélyajtót, és kilépett a kövezett kis teraszra. Az éjszaka csendes és tiszta volt. Föltekintett a csillagokra és a köztük sötétlő űrre, aztán végigpillantott a pázsiton s a halványan derengő virágokon, és szeme elkalandozott a feketében-szürkében játszó messzi tájon.

Töprengeni kezdett, és kusza, nyugtalanító gondolatok törtek rá. íme, a csillagok, íme, Milton. Az ember az éjszaka és a csillagok fölé magasztosulhat. Nagyság, nemesség. De vajon csakugyan van-e különbség a nemes és az aljas között? Milton, a csillagok, a halál és ő. A lélek, a test, a magasabb rendű és az alsórendű természet. Talán van is ebben valami. Milton mellett Isten és a becsület állt. És mi áll őmellette? Semmi. Egyáltalán semmi. Csak Doris kicsi mellei. Na és most mennyivel okosabb? Milton, a csillagok, Emily a sírban. Doris és ő... mindig csak ő...

Ó, milyen haszontalan, visszataszító alak is csakugyan! Minden ezt sugallta. Ünnepélyes hangulat lett úrrá rajta. „Akarom, akarom” – ismételte hangosan. Meghökkent saját hangjától a sötétben. Úgy tetszett, mintha a pokol hatalmaival esküdött volna össze, akik még az isteneket is szavukon fogják. „Akarom, akarom.” Régebben is megtörtént, hogy újév napján, évfordulókon megszólalt a lelkiismerete, és hasonló elhatározásokra került sor. Ezek később semmivé lettek, eloszlottak, mint a füst. De ezt a pillanatot ünnepélyesebbnek, a fogadalmat súlyosabbnak érezte. Mostantól kezdve mindennek meg kell változnia. Ezentúl józanul fog élni, féken tartja vágyait, és valami jó célnak szenteli életét. Így döntött magában. Így kell lennie.

Valóban látta is már magát, amint reggelente birtokának ügyeit intézi, tiszttartójával kilovagol ellenőrizni, hogy földjeit korszerűen művelik-e, silóznak-e, műtrágyáznak-e, célszerű-e a vetésforgó beosztása és így tovább. A nap hátralevő részét komoly tanulmányoknak fogja szentelni, mint már régóta tervezi; könyvet fog írni „A betegségek hatása a civilizációra” címmel.

Amikor lefeküdt, tele volt alázattal és bűnbánattal, de azt is érezte, hogy megszállta a kegyelem. Hét és fél órát aludt, s amikor felébredt, ragyogó napsütés köszöntötte. Előző esti szorongását a jótékony éjszakai pihenés eloszlatta, és visszaadta szokásos jókedvét. Már magához tért az álom kábulatából, de jó néhány perc telt el, míg eszébe jutott elhatározása és komor esküje. Milton és a halál valahogy másként festett a napfényben. Ami pedig a csillagokat illeti, azok eltűntek. De látta napvilágnál is, hogy elhatározása helyes. Reggeli után felnyergelte lovát, és tiszttartójával körüllovagolta a birtokot. Villásreggeli után az athéni pestis leírását olvasta Thuküdidésztől. Este jegyzeteket készített a dél-olaszországi maláriáról. Vetkőzés közben eszébe jutott, hogy Skelton szatírái között van egy mulatságos história az angol izzadásról, fel is jegyezte volna, ha hirtelenében talál egy ceruzát.

Új életének hatodik reggelén postájából egy borítékot húzott elő, s amint megpillantotta rajta a jellegzetesen közönséges kézírást, tudta, hogy Doris küldte. Kinyitotta és olvasni kezdte. Látszott, hogy szegényke nem is tudta, mit írjon; a szavak olyan suták voltak. Milyen borzalmas, hogy feleségének ilyen körülmények között és ily hirtelen kellett meghalnia. Hutton felsóhajtott, de tovább olvasva érdeklődése ébredezni kezdett.

A halál oly ijesztő. Ha lehet, nem is gondolok rá. De hiába minden, ha ilyesmi történik, vagy beteg vagyok, vagy rossz hangulatom van, a közelemben érzem a halált, és eszembe jut minden csúnya dolog, amit elkövettem, és te meg én, és töprengek, mi is lesz velem, és elfog a félelem. Olyan egyedül vagyok, kedves mackóm, és olyan boldogtalan, nem is tudom, mihez kezdjek. Nem tudok szabadulni a halál gondolatától. Olyan nyomorult és gyámoltalan vagyok nélküled. Nem szándékoztam írni neked, várni akartam, míg elmúlik a gyászod, és eljöhetsz, hogy viszontláss engem, de oly magányos és boldogtalan voltam, mackóm, hogy írnom kellett. Nem tehetek róla. Bocsásd meg, hogy annyira vágyom utánad, de rajtad kívül nincs senkim a világon. Te olyan jó, gyengéd és megértő vagy, olyan nincs senki, mint te vagy. Sose fogom elfelejteni, milyen kedves és jó voltál hozzám. És milyen okos vagy, és milyen sokat tudsz! Nem is tudtam megérteni, hogyan vehettél engem észre. Hisz olyan unalmas és buta vagyok, nem is tudom, mit szeretsz rajtam, mert ugye, mackóm, azért szeretsz egy kicsit?

Huttont szégyen és bűntudat fogta el. Ennyi hála és imádat csak azért, mert elcsábított egy lányt – ez már sok. Az egész a bujaság ostoba játéka volt. Bárgyúság, ostobaság nem is lehet másként nevezni. Mert végeredményben nagyon kevés örömét lelte benne. Ha meggondolja, inkább untatta a dolog, mint szórakoztatta. Valamikor azt gondolta magáról, hogy hedonista. De a hedonista bizonyos ésszerű elveket követ, megfontoltan keresi az ismert gyönyöröket, és elkerüli az ismert fájdalmakat. Amit ő tett, abban nem volt semmi ésszerű, sőt. Hisz előre tudta – és milyen jól tudta –, hogy az ilyen vacak ügyekben nincs semmi gyönyörűség, semmi érdekesség. És mégis valahányszor megpezsdül benne a vágy, enged, s ismét belekeveredik a régi ostobaságba. Itt volt Maggie, a felesége szobalánya, Edith a tanyáról, aztán Mrs. Pringle, a londoni pincérlány s a többiek – tucatszám. Csupa poshadt unalom. Előre tudta mindig, hogy az lesz belőle. De azért mégis és mégis... A tapasztalattól nem lesz okosabb az ember.

Szegény kis Doris! Kedves, vigasztaló sorokat ír majd neki, de többet nem találkoznak. Inasa jelentette, hogy lovát felnyergelték. Felült rá és kilovagolt. Ezen a reggelen az öreg tiszttartó a szokottnál is jobban idegesítette.

Öt nap múlva Doris és Hutton együtt üldögélt a southendi mólón. Doris rózsaszínnel szegélyezett fehér muszlinruhájában ragyogott a boldogságtól. Hutton kinyújtotta lábát, hátradőlt székében, szalmakalapját a feje búbjára tolta, és igyekezett úgy érezni magát, mint egy városi kiránduló. Éjszaka az alvó Doris melegen lélegzett mellette, s a fizikai fáradtságnak és a sötétségnek e kozmikus pillanatában elfogta az az érzés, amely alig két hete szállta meg, amikor nagy fogadalmát tette. Tehát ez az ünnepélyes esküje is követi többi nagy elhatározásának sorsát. Az esztelenség diadalmaskodott; csak egyszer csiklandozta meg a vágy, s ő engedett. Rajta nem lehet segíteni. Hiába, hiába.

Sokáig feküdt behunyt szemmel, gyengeségén merengve. A lány megmozdult álmában; Hutton feléje fordult és nézte. A félig behúzott függöny résén beszűrődő gyenge fény elég volt ahhoz, hogy meglássa a lány meztelen nyakát, karját s a párnán fekete hajfonatát. Gyönyörű és kívánatos. De miért fekszik ő itt bűnei miatt sopánkodva? Mit törődik velük? Ha menthetetlenül rossz útra tért, legyen úgy, mindent meg fog tenni, hogy kellemes legyen az az út. Hirtelen nagyszerű felelőtlenséget érzett. Szabad, gyönyörűségesen szabad. Elragadtatott hévvel magához vonta a lányt, aki vad csókjaitól szinte rémülten riadt fel álmából.

A vágy vihara békés örömmé csendesült. Mintha a levegőben valami óriási, hangtalan kacagás rezgett volna.

– Szerethetne téged valaki jobban, mackóm, mint én? – A kérdés a szerelem messzi világából visszhangzóit.

– Azt hiszem, akadna valaki – felelte Hutton. A tenger mélyében csengő kacaj egyre erősödött, és a csend felszíne felé tört.

– Kicsoda? Ugyan, mondd meg. De mit is beszélsz? – A hang egész közelről szólt, tele gyanakvással, aggodalommal és méltatlankodással, ez már evilági hang volt.

– Haha.

– Na, kicsoda?

– Sosem találnád ki.

Hutton addig feszítette a tréfát, amíg unalmassá nem vált, és akkor kimondta: – Miss Spence.

Doris nem hitt neki. – Miss Spence a kastélyból? Az az öreg nő? – Nevetséges volt, Hutton is nevetett.

– Pedig ez az igazság – mondta. – Imád. – Ó, milyen remek tréfa lesz. Mihelyt visszatér, meg fogja látogatni... jön, lát és győz. – Azt hiszem, a feleségem akar lenni.

– De te nem akarod... nem tennél ilyet...

A levegő pattanásig feszült a jókedvtől. Hutton hangosan nevetett. – Én téged akarlak elvenni. – Úgy tűnt neki, soha életében nem csinált jobb tréfát.

Mire Hutton elhagyta Southendet, ismét férj volt. Megegyeztek, hogy a frigyet egyelőre titokban tartják. Ősszel külföldre utaznak, és így értesül majd a világ házasságukról. Addig azonban Hutton visszatér otthonába, és Doris is ott fog lakni, ahol eddig.

A hazaérkezésüket követő nap délutánján felkereste Miss Spence-et. A nő szokott mosolyával fogadta.

– Tudtam, hogy eljön.

– Nem állhattam meg, hogy fel ne keressem – bókolt Hutton.

A nyári lakban ültek le. Kellemes hely volt. Kis stukkó kápolna, befuttatva örökzöld lombbal. A pad felett függő kék-fehér Delia Robbia-dombormű Miss Spence ízléséről tanúskodott.

– Azt hiszem, Olaszországba utazom az ősszel. – Hutton úgy érezte magát, mint egy kibuggyanni készülő sörösüveg, szertelen jókedvében.

– Itália... – Miss Spence elragadtatva hunyta le a szemét. – Vonz oda engem is valami.

– S mi tartja vissza?

– Nem is tudom. Az embernek valahogy se ereje, se hangulata, hogy egyedül induljon útnak.

– Egyedül... – Ó, gitárok zenéje és torokhangú ének! – Valóban, nem nagyon szórakoztató egyedül utazni.

Miss Spence szótlanul hátradőlt a székében. Szemét még akkor sem nyitotta ki. Hutton megsodorta a bajszát. Tovább hallgattak, és úgy tetszett, mintha véget se akarna érni a csend. Majd vacsorára marasztalta, és Hutton ott maradt. A tréfa java még csak ezután következik. A tornácon terítettek. Boltívei alól a kert lankáira, a völgyre és a távoli dombokra láttak. Alkonyodott. Meleg, nyomasztó csend volt. Hatalmas felhő kerekedett, aztán szél támadt, és lehullottak az eső első cseppjei. Leszedték az asztalt. Miss Spence és Hutton tovább ültek a növekvő homályban.

Végre Miss Spence törte meg a csendet.

– Úgy vélem, mindenkinek joga van, hogy részt kérjen a boldogságból, nem gondolja?

– Hát hogyne. – De mit akar ezzel mondani? Azok hangoztatnak ilyen szólamokat, akik önmagukról akarnak beszélni. Boldogság? Visszatekintett életére, mely derűsen, békésen folydogált, nem zavarta sem különösebb bánat, sem kellemetlenség vagy veszedelem. Mindig volt pénze, szabad is volt, szinte mindent megtehetett, amit akart. Igen, így is hitte, hogy ő csakugyan boldog – boldogabb, mint a legtöbb ember. De most nem csupán boldog volt, rájött, hogy a titkos felelőtlenség a derű forrása. Már éppen mondani akart valamit a boldogságról, amikor Miss Spence újból megszólalt.

– Az olyan embernek, mint maga meg én, joga van, hogy egyszer boldog legyen életében.

– Jogom? Nekem? – kérdezte meghökkenve Hutton.

– Szegény Henry! A sors elég mostohán bánt el velünk.

– Hát én éppen nem panaszkodhatom.

– Maga most a derűset játssza. Derék dolog. De ne higgye, hogy nem látok az álarc mögé.

Az eső egyre jobban zuhogott, és Miss Spence egyre hangosabban beszélt. Időnként mennydörgés vágott a szavába. De ő csak folytatta, és belekiabált az égzengésbe.

– Én már réges-rég nagyon jól megértem magát!

Villámfény világította meg, amint célzón, feszülten előrehajolt. A szeme mint két mély, fenyegető puskacső meredt Huttonra. Aztán ismét elnyelte a sötétség.

– Maga is magányos lélek volt, és kereste a lelki társát. Együtt éreztem magával társtalanságában. Házassága...

Mennydörgés hasított bele a mondatába, de Miss Spence ismét túlharsogta.

– ...nem nyújtotta azt, amire a magafajta embernek szüksége van. Magának lelki társ kell.

Lelki társ. Hihetetlenül, fantasztikusan hangzott. „Georgette Leblanc, Maeterlinck ex-lelkitársa.” Néhány napja olvasta valamelyik újságban. Úgy látszik, Janet Spence ilyennek álmodta meg őt. Doris számára pedig a jóság mintaképe, és a legbölcsebb ember a világon. De hát valójában milyen is ő? Ki tudja?

– A szívem magával volt. Megértettem, én is egyedül voltam. – Kezét Hutton térdére tette. – És milyen türelmesen viselte! – Ismét villámlott. Miss Spence szeme még mindig célzott, veszedelmesen. – Sose panaszkodott. De én sejtettem... sejtettem.

– Milyen csodálatos maga! – Huttonnak tudomásul kellett vennie, hogy „incomprise”[2] – Csak a női lélek finom belátása...

Villám csattant, dörgött, aztán csend lett, és csak az eső kopogása hallatszott. Mintha Hutton nevetése nőtt volna óriásivá, világméretűvé. Ismét megvillant, és éppen felettük dördült az ég.

– Nem érzi, hogy magában is van valami, ami ehhez a viharhoz hasonlít? – Hutton szinte a sötétben is látta, amint a nő feléje hajol e szavaknál. – A szenvedély az embert hasonlóvá teszi az elemekhez.

Na, erre most mit feleljen? Persze, azt kellene mondania, hogy „igen”, és szavát valami keresetlen mozdulattal kellene kísérnie. De Huttont hirtelen félelem fogta el. A sörösüvegből kipárolgott a szénsav. A nő pedig komoly volt... borzalmasan komoly. Hutton nagyon megijedt. Szenvedély?

– Nem – szólt kétségbeesetten –, én nem vagyok szenvedélyes.

Miss Spence azonban nem hallotta a megjegyzést, vagy nem törődött vele, hanem tovább beszélt, egyre szertelenebb rajongással, hadarva. Parázsló szavai sütöttek, de Hutton alig értett belőlük valamit. Annyit mégis ki tudott venni forró suttogásából, hogy élete történetét beszéli el. Már nem villámlott olyan sűrűn, és a villámlásokat hosszú sötétség követte. De Hutton minden villámlásnál látta, hogy a nő szeme még mindig ijesztő feszültséggel mered rá. Sötétség, aztán villámlás. Miss Spence arca egészen közel hajolt hozzá; sápadt, zöldesfehér lárva, nagy szemek, csucsorító száj, sötét szemöldök. Agrippina?

Hutton agyában hajmeresztő menekülési tervek rajzottak. Felugorhatna, mintha betörőt vett volna észre, és „tolvaj, tolvaj, állj, vagy lövök!” kiáltással üldözésére rohanhatna az éjszakában. Vagy mondja azt, hogy szédülés fogta el, szívrohama van? Vagy hogy kísértetet lát a kertben... Emily szellemét? A komolytalan tervezgetés közben oda se figyelt, mit beszél Miss Spence. A nő görcsös kézszorítására eszmélt fel. – Becsültem ezért, Henry.

Ugyan miért becsülte?

– A házasság szent kötelék, maga pedig még boldogtalan házasságában is tisztelte, és ezzel bennem is tiszteletet keltett. Csodáltam magát, és... merjem kimondani?

Ó, a betörő, a kísértet a kertben! Csakhogy már elkésett.

– ...igen, szerettem, Henry, annál inkább szerettem. De most már szabadok vagyunk, Henry.

Szabadok? Valami mozdult a sötétben, és a nő ott térdelt a férfi széke előtt.

– Ó, Henry, Henry, én is boldogtalan voltam. Átölelte a férfit, aki érezte a vonagló testen, hogy zokog.

Olyan volt, mint aki könnyek között kegyelemért könyörög.

– Nem szabad, Janet – tiltakozott Hutton. Rettenetesek ezek a könnyek. – Most ne, most ne. Nyugodjék meg. Le kell feküdnie.

Megveregette a vállát, öleléséből kibontakozva felállt, és a szék mellett ott hagyta a földön vergődő nőt.

Tapogatózva kiosont a haliba, a kalapja keresésével nem vesztegetve időt, kilépett a házból, végtelen gonddal ügyelve, hogy a kaput nesztelenül csukja be maga mögött. A fellegek elvonultak. A tiszta égen ragyogott a hold. Az úton végig tócsákban állt a víz, a csatornákban és árkokban csobogva folyt. Hutton nem törődött vele, hogy lucskos lesz, belegázolt.

Milyen szívet tépően zokogott! Ahogy visszagondolt rá, Hutton szánalmába és lelkiismeret-furdalásába némi neheztelés is vegyült: miért nem tudta vele játszani a játékot – a szívtelen, mulatságos játékot? Igen, de hiszen ő is tudta már elejétől fogva, hogy nem fogja, nem bírja eljátszani; tudta és mégsem tágított.

Mit is mondott a szenvedélyről és az elemekről? Valami elcsépelt frázist, de igazat – igaza volt. Janet olyannak tetszett, mint egy sötét kedvű, villámokkal terhes felhő, ő pedig mint valami parányi Benjamin Franklin, sárkányt eresztett bele, hogy villámokat vonzzon.

Valószínűleg még most is a tornácon térdepel, széke mellett, sírva.

De ő maga miért nem bírta tovább űzni a játékot? Miért hagyta cserben felelőtlensége, miért hagyta ott hirtelen kijózanodva a rideg világban? Egyik kérdésre sem tudott válaszolni. Mindent elhomályosított agyában az égető kérdés – hogyan meneküljön? Azonnal el kell utaznia.

– Min jár az eszed, mackóm?

– Semmin.

Csend lett. Hutton a terasz párkányára könyökölve, állat kezére támasztva mozdulatlanul nézte Firenzét. A várostól délre fekvő egyik dombon bérelt villát. A kert végén emelkedő kis teraszról végig lehetett látni a város felé húzódó, hosszú, termékeny völgyön, mögötte a Monté Morello kopár tömege, és keletre a sűrűn lakott Fiesole fehér házakkal telipöttyözött domboldala látszott. Minden tiszta volt és ragyogott a szeptemberi napfényben.

– Bosszant valami?

– Nem, köszönöm.

– Légy őszinte, mackóm.

– De kedvesem, mondom, hogy semmi. – Hutton megfordult, mosolygott, és megveregette a nő kezét. – Azt hiszem, jól tennéd, ha bemennél és pihennél kicsit. Ez a hőség nem neked való.

– Jól van, mackóm. Jössz te is?

– Majd ha elszívtam a szivaromat.

– Helyes. De siess vele, mackóm. – Lassan, kedvetlenül lépdelt lefelé a lépcsőn, aztán megindult a ház felé.

Hutton tovább bámulta Firenzét. Szükségét érezte, hogy egyedül maradjon. Jó volt néha megszabadulni Doristól és szüntelenül áradó szenvedélyétől. Nem adatott meg neki, hogy megismerje a reménytelen szerelem kínjait, de most aztán igazán megtudta, milyen gyötrelmes, ha valakit imádnak. Az utóbbi hetekben egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Doris állandóan kísérte, mint valami rögeszme vagy bűntudat. Igen, jó egyedül lenni.

Kihúzott zsebéből egy levélborítékot, és kelletlenül kinyitotta. Utálta a leveleket. Mostanában, mióta újból megnősült, mindig akadt bennük valami kellemetlen. Ez most a nővérétől jött. Elkezdte felületesen olvasni a sértő, vaskalapos bölcsességektől hemzsegő levelet. „Illetlen sietség”, „társadalmi öngyilkosság”, „még ki sem hűlt a sírjában”, „alsóbb társadalmi osztályból származó személy” – mind sorra előfordultak benne. El se lehetett képzelni ilyesmi nélkül a jó akaratú, korrekt gondolkodású rokonok leveleit. Türelmét vesztve már azon volt, hogy széjjeltépje az ostoba levelet, amikor a harmadik lap alján észrevett egy mondatot. Amikor elolvasta, szíve hevesebben kezdett verni. Ez már szörnyűség! Janet Spence azt meséli fűnek-fának, hogy ő, Hutton mérgezte meg a feleségét, hogy elvehesse Dorist. Micsoda aljasság! A különben oly szelíd Hutton reszketett a dühtől. Gyerekes elégtétel gyanánt mindennek lehordta magában Janetet és káromkodott.

Aztán hirtelen a nevetséges oldaláról látta a helyzetet. Micsoda ötlet, hogy ő azért ölte meg feleségét, hogy elvehesse Dorist. Csak tudnák, milyen átkozottul unja magát. Szegény, jó Janet! Gonoszkodásával csak annyit ért el, hogy kiderült, milyen ostoba.

Lépések hangjára rezzent fel. A terasz alatt húzódó kertben a cselédlány gyümölcsöt szedett. Ez a nápolyi lány, aki valahogy ide, északra, Firenzébe cseppent, jellegzetesen klasszikus típus volt – kissé elrajzolva. Profilját valamikor, egy hanyatló korban pénzre verhették volna. A nagy hagyománynak megfelelően túlstilizált metszésű arcvonásai majdnem tökéletes butaságot fejeztek ki. A szája volt a legszebb, görbe vonalában a teremtő keze a megátalkodott csökönyösséget jelezte... Csúnya, fekete ruhája alatt Hutton erős, kemény húsú testet sejtett. Azelőtt, ha látta, csak egy pillanatra keltett valami bizonytalan kíváncsiságot benne. Ma ez a kíváncsiság vággyá tudatosult és sűrűsödött. Theokritoszi idill. A nő már megjelent; Hutton viszont, sajnos, aligha nevezhette magát a vulkanikus dombok kecskepásztorának. Leszólt hozzá.

– Armida!

A válaszul adott mosoly oly kihívó volt, oly könnyű erkölcsre vallott, hogy Hutton meghökkent. Egy lépés még, és szakad a part; már egészen a szélén járt. Vissza kell húzódni, gyorsan, amíg nem késő, de a lány nem vette le róla a szemét.

– Ha chiamato?[3] – kérdezte végül.

Ostobaság vagy józan ész? Jaj, már késő. Mindig az ostobaság győz.

– Scendo[4] – kiáltotta vissza.

Tizenkét lépcső vezetett a teraszról a kertbe. Hutton megszámolta. Le, le, le, lefelé... Látta magát, amint a pokol egyik bugyrából a másikba száll alá; széljárta, jégverte homályból bűzös, sáros, feneketlen szakadékba.

Az újságírók jó néhány napig az első oldalon foglalkoztak a Hutton-üggyel. Gyilkossági per nem keltett nagyobb érdeklődést George Smith óta, aki hetedik menyasszonyát is belefojtotta a fürdőkádba, s ügyének fejleményei egy darabig a világháború híreinél is jobban érdekelték az embereket. Az olvasók képzeletét felizgatta ez a gyilkosság, amely elkövetése után hónapokkal került napfényre. Megsejtették, hogy ez is egy az emberi élet ama tanulságos, ritka esetei közül, melyből kétségkívül kiviláglik, hogy Isten malmai lassan őrölnek. Egy aljas embert tiltott szenvedélye arra bírt, hogy megölje feleségét. Hónapokig bűnben élt, és biztonságban hitte magát, s végül annál szörnyebbet zuhant a maga ásta verembe. Ez az eset is bizonysága, hogy a végén minden kiderül. Az ügy fordulataiban az újságolvasók Isten ujjának minden mozdulatát követhették. Kezdetben zavaros, de nem szűnő pletykák terjengtek a környéken; végül a rendőrség is foglalkozni kezdett az üggyel. Aztán következett az exhumálás, a boncolás, a vizsgálat, a szakértői vélemények, az esküdtszéki döntés, a bűnper, az ítélet. A Gondviselés ismét teljesítette kötelességét; félreérthetetlenül, sommásan, oktatóan, mint egy melodrámában. Helyesen tették a lapok, hogy az ügyet az évad legfőbb szellemi táplálékaként tálalták az olvasók elé.

Amikor Huttont hazahívták Olaszországból, hogy a vizsgálat során tegyen vallomást, mélyen felháborodott. Mégiscsak szörnyű és botrányos, hogy a rendőrség komolyan veszi az ilyen aljas és ostoba fecsegést. Ha a vizsgálat véget ér, alaptalan vádaskodás miatt fel fogja jelenteni a rendőrkapitányt, azt a Spence nevű nőt pedig rágalmazás címén bíróság elé állítja!

A vizsgálat megindult; a gyanú megdöbbentően igazolódott. A szakértők megvizsgálták a hullát, és arzén nyomaira bukkantak; véleményük szerint Mrs. Hutton arzénmérgezésben halt meg.

Arzénmérgezés... Emily arzénmérgezésben halt volna meg? Hutton még jobban meglepődött, amikor megtudta, hogy az üvegházaiban talált arzénes rovarirtó szer mennyisége akár egy hadsereg megmérgezésére is elegendő lett volna.

Csak most eszmélt rá, hogy egy bűnügy középpontjában áll. Dermedt ámulattal látta, hogy az ügy nő, nő, mint valami szörnyű, trópusi növényóriás. Körülveszi, elborítja; úttalan, bozótos rengetegbe jutott.

Mikor történt a mérgezés? A szakértők megegyeztek abban, hogy a halál beállta előtt nyolc-kilenc órával. A villásreggeli idején? Igen, körülbelül. Kihallgatták Clarát. Emlékezett rá, hogy Mrs. Hutton kérte, menjen és hozza ki az orvosságot. Azonban Hutton ajánlkozott, hogy majd ő; egyedül ment be. Miss Spence... ah, a vihar, a fehér, támadó arc emléke! az egész borzalom! – megerősítette Clara vallomását, és hozzátette, hogy Hutton az orvosságot már borospohárba töltve és nem üvegében hozta.

Hutton felháborodása lelohadt. Félelem fogta el és kétségbeesett. Minden olyan lehetetlennek látszott, hogy alig tudta komolyan venni, s a rossz álom mégis valóság – a szeme előtt pergett.

M’Nab gyakran látta csókolózni őket. Mrs. Hutton halála napján is kihajtott velük, olykor a szeme sarkából látta a szélvédőn tükröződő arcukat.

A tárgyalást elnapolták. Doris aznap este korán lefeküdt, mert fájt a feje. Amikor Hutton vacsora után bement felesége szobájába, sírva találta ott.

– Mi baj? – Leült az ágya szélére, és simogatni kezdte a haját. Az asszony sokáig nem válaszolt, ő pedig tovább simogatta, gépiesen, szinte öntudatlanul, néha le is hajolt, és megcsókolta meztelen vállát. Ugyancsak volt elég gondja, amin tűnődhetett. Mi történt? Hogyan lehetséges, hogy az ostoba pletyka igaznak bizonyult? Hogy Emily valóban arzénmérgezésben halt meg? Érthetetlen, lehetetlenség. A dolgok rendje megbomlott, s ő ki van szolgáltatva valami felelőtlen erő gonosz játékának. Mi történt, és mi lesz ezután? Mindjobban belemerült gondolataiba, és Doris hangjára riadt fel.

– Én tehetek róla, csak én – zokogott. – Nem lett volna szabad, hogy szeresselek, nem kellett volna hagynom, hogy szeress. Egyáltalában miért is születtem?

Hutton hallgatott, és nézte az ágyon fekvő, szánalmasan boldogtalan teremtést.

– Ha valamit tesznek veled, én megölöm magam.

Felült, egy pillanatra kartávolságra tolta magától a férfit, és olyan riadt, izzó tekintettel nézett rá, mintha már soha többé nem látná.

– Szeretlek, szeretlek, szeretlek! – Magához húzta, hozzátapadt, átölelte a férfit, aki bénultan, erőtlenül engedett.

– Nem tudtam, hogy ennyire szerettél, mackóm. Miért is, miért is tetted?

Hutton kibontakozott az ölelésből és felállt. Arca vérvörösre vált.

– Úgy látszik, biztosra veszed, hogy meggyilkoltam a feleségemet – mondta. – Ez már igazán nevetséges. Mit gondoltok rólam? Valami mozihősnek néztek? – Kijött a sodrából. Egész napi elkeseredése, rettegése vad indulatra lobbantotta az asszony ellen. – Mindenütt ugyanaz az átkozott ostobaság. Hát fogalmatok sincs, hogyan gondolkodik, egy civilizált ember? Úgy nézek én ki, mint aki embereket öldös? Azt hiszed, olyan vadul beléd bolondultam, hogy minden őrültségre képes vagyok érted? Mikor értitek meg, ti, asszonyok, hogy az ember nem veszti el az eszét, ha szeret is valakit. Nem kell nekünk más, csak nyugodt élet, de éppen ezt nem akarjátok megadni. Ördög tudja, mi ütött belém, mikor elvettelek. Az egész csak egy ostoba, otromba tréfa volt. És most szétkürtölöd a világban, hogy gyilkos vagyok. Ez kibírhatatlan!

Döngő léptekkel rohant az ajtóhoz. Tudta, hogy szörnyű dolgokat mondott, borzasztó dolgokat, melyeket gyorsan jóvá kellene tenni. De nem akarta. Bevágta az ajtót.

– Mackó! – Hutton elengedte a kilincset, kattant. – Mackó! – hangzott kétségbeesetten az ajtó mögül. Visszamenjen? Vissza kellene mennie. Megfogta a kilincset, aztán mégis levette róla a kezét, és gyorsan távozott. A lépcső közepén megtorpant. Hátha Doris valami bolondot csinál, kiugrik az ablakon, vagy Isten tudja, mit. Feszülten hallgatózott. Semmi nesz. De képzeletében tisztán látta, amint az asszony lábujjhegyen átmegy a szobán, felnyomja a tolóablakot, ameddig csak lehet, és kihajol a hűvös, éjjeli levegőbe. Kint szemetelt az eső. Az ablak alatt kövezett a terasz. Milyen magasan lehet? Nyolc-tíz méternyire. Egyszer a Piccadillyn jártában látta, amint egy kutya kiugrott a Ritz egyik harmadik emeleti ablakából. Látta, hogy zuhan, hallotta, amint a kövezethez csapódik. Visszamenjen? Pusztuljon el, ha megteszi. Gyűlölte Dorist.

Sokáig ült a könyvtárszobában. Mi is történt? Mi is történik? Hánytorgott agyában a kérdés, és nem tudott rá feleletet adni. Hiszen ez a gyötrelmes álom tovább tarthat, egészen a szörnyű befejezésig. Halál vár rá. A szeme könnybe lábadt. Szenvedélyesen szeretett volna élni még. „Csupán csak élni?” Szegény Emily is ezt szerette volna: „Csupán csak élni” – emlékezett vissza a szavaira. Mennyi táj van ezen a csodálatos világon, ahol még nem járt; mennyi érdekes, remek ember, akit még nem ismer; menynyi csinos nő, akit még csak nem is látott. A nagy, fehér ökrök tovább húzzák a szekereket a toszkánai utakon, a ciprusok zöld oszlopai tovább meredeznek a kék égbolt felé, mindezt azonban nem láthatja többé. Az édes déli borokat – Krisztus Könnyét és Júdás Vérét – mások isszák majd, nem ő. Mások fognak sétálni a Londoni Könyvtár könyvállványainak szűk homályában, beszippantva az igazi irodalom poros illatát, furcsa címeken tűnődve, ismeretlen nevekbe ütközve, a tudás óriási birodalmának határait kutatva. Őpedig kinn fekszik egy gödörben. És miért, miért? Zavartan érezte, hogy van valami sajátságos igazságszolgáltatás. Könnyelmű, ostoba, felelőtlen volt idáig. Most ugyanilyen könnyelműen és felelőtlenül játszik vele is a végzet. Visszakapott mindent kamatostul. Mégiscsak van Isten.

Úgy érezte, jólesne imádkozni. Negyven évvel ezelőtt minden este ágya mellett térdelt. Alig kellett gondolkoznia, gyermekkori imája előbukkant emlékezetének valamelyik régóta csukott kamrájából. „Istenem, áldd meg apát, anyát, Tommyt, Cissie-t, a kis babát, a kisasszonyt, a dadát és mindenkit, akit szeretek, és add, hogy jó kisfiú legyek. Ámen.” Csak Cissie él közülük, a többi meghalt.

A lelke megkönnyebbült, elcsendesedett; nagy nyugalom áradt el benne. Felment, hogy bocsánatot kérjen Doristól. Az ágy végében levő díványon találta. Mellette a padlón kék üveg hevert, „külsőleg” felírással. Úgy látszott, körülbelül a felét kiitta.

– Nem szerettél – csak ennyit mondott, amikor megpillantotta a föléje hajló férfit.

Libbard doktor még idejében érkezett, hogy megelőzze a komoly következményeket.

– Nem szabad máskor ilyesmit csinálnia – mondta, míg Hutton nem volt a szobában.

– Mi tarthatna vissza? – kérdezte Doris dacosan. Libbard doktor ránézett nagy, szomorú szemével.

– Semmi – mondta. – Csak önmaga és a gyermeke. Bizony elég szomorú lenne, ha a kicsi csak azért nem jöhetne a világra, mert maga éppen itt akarja hagyni.

Doris hallgatott egy darabig.

– Jó – suttogta. – Nem teszem többé.

Hutton leült Doris ágya mellé, és ott maradt hajnalig. Most valóban gyilkosnak érezte magát. Egy darabig igyekezett meggyőzni magát, hogy szereti ezt a boldogtalan gyermeket. De székében bóbiskolva, elgémberedetten és dideregve, arra ébredt, hogy minden érzés kiszikkadt belőle. Kimerült, elgyötört hulla volt. Levetkőzött, lefeküdt, hogy aludjék néhány órát. Aznap délután az esküdtszék kimondta, hogy szándékos emberölésben bűnös, és Huttont bíróság elé állították.

Miss Spence egyáltalában nem érezte jól magát. A tanúk emelvényén való ismételt nyilvános szereplés nagyon megviselte, és mire a per véget ért, csaknem összeroppant. Rosszul aludt, és ideges emésztési zavarai voltak. Libbard doktor minden másodnap meglátogatta. Miss Spence sokat beszélt – főleg a Hutton-ügyről. Erkölcsi felháborodása állandóan a forrponton volt. Milyen szörnyű rágondolni is, hogy gyilkos járt a házában! És nem különöse, hogy az ember ily hosszú időn át ennyire félreismeri valakinek a jellemét. (Bár ő azért kezdettől fogva sejtett valamit.) Meg aztán a lány, akivel megszökött: milyen alacsony származású; alig különb, mint egy utcalány. Azok a hírek, melyek szerint a második Mrs. Hutton gyermeket vár – egy elítélt és kivégzett gonosztevő utószülött gyermekét – mélyen megbotránkoztatták. Ez már valóban felháborító ocsmányság. Libbard doktor kedvesen és kitérőén válaszolgatott, s brómot rendelt.

Egy reggel félbeszakította a szokásos szóáradatot.

– Hogy el ne felejtsem – mondta lágy, bánatos hangján –, azt hiszem, az az igazság, hogy Mrs. Huttont maga mérgezte meg.

Miss Spence tágra nyílt szemmel meredt rá néhány pillanatig.

– Igen – mondta aztán halkan. És sírva fakadt.

– A kávéban adta be neki, azt hiszem.

Miss Spence mintha igenlően bólintott volna. Libbard doktor elővette töltőtollát, és szabályos, apró betűivel nyugtatót írt fel.

Birkás Endre fordítása

TÖRPÉK

A gyermek, akit a Lapith nemzetség negyedik bárójának szánt a sors, 1740-ben született. Kis súlyú újszülöttként látta meg a napvilágot, mindössze három fontot nyomott, ugyanakkor a kezdet kezdetétől keménykötésű és makkegészséges volt Anyai nagyapja, Sir Hercules Occam, Occam püspöke tiszteletére a keresztségben a Hercules nevet kapta. Édesanyja, az anyák módjára, naplót vezetett kicsinye fejlődéséről és gyarapodásáról, amelyet hónapról hónapra feljegyzett Hercules tíz hónaposan járt, s második életéve előtt beszélt pár szót. Háromévesen mindössze huszonnégy fontot nyomott. Hatévesen, bár hibátlanul olvasott és írt, s figyelemre méltó zenei tehetséget árult el, nem nőtt nagyobbra és nem volt nehezebb egy jól fejlett kétévesnél. Időközben anyja két másik gyermeknek is életet adott, egy fiúnak és egy kislánynak. Egyikük még csecsemőkorában meghalt diftériában, míg a másikat a himlő vitte el, mielőtt betöltötte volna ötödik életévét. Hercules maradt a szülők egyetlen élő gyermeke.

Tizenkettedik születésnapján mindössze három láb két hüvelyk magasságot ért el. Nemes metszésű, megnyerő arca túl nagy volt a testéhez képest. Különben minden tagja tökéletesen arányos volt, s kicsiny méretei dacára szokatlanul erős és eleven gyermeknek számított. Szülei mindent elkövettek, hogy növekedésre serkentsék szervezetét. Kikérték a kor legkiválóbb orvostudorainak tanácsát. Mindegyik másik receptet írt föl, amit a szülők pontról pontra betartottak – hasztalan. Az egyik bőséges hússal táplálta, a másik testmozgást javallott, a harmadik kis nyújtót fabrikált, az inkvizíció által használt kínzóeszközök mintájára. Minden áldott reggel és este fél órán át ezen nyújtóztatták ki az ifjú Hercules tagjait, ami elmondhatatlan gyötrelmek elé állította. Az elkövetkező három évben talán ha három hüvelyket nőtt. Ezután egyszer s mindenkorra megállt a növésben, s egész életére három láb négy hüvelyk magas törpe maradt. Atyja, aki eleinte túlzó reményeket táplált fiával szemben, s már a jövendő Marlborough-ját látta benne, keserűen csalódott a későbbi fejlemények láttán. „Torzszülöttet adtam a világnak” – mondogatta, s akkora ellenszenvvel viseltetett egyetlen gyermeke iránt, hogy az alig mert a szeme elé kerülni. Az apa korábban derűs kedélye csalódott, vad komorságnak adta át a helyét. Kerülte az emberek társaságát (mint mondotta, szégyellt egészséges, normális emberi lények társaságában egy korcs szülőapjaként mutatkozni). Titkon inni is kezdett, és az ital hamar végzett vele. Ugyanabban az évben, hogy Hercules nagykorú lett, apja belehalt egy gutaütésbe Anyja, akinek szeretete fordított arányban nőtt az apai ridegséggel, szintén hamar távozott az élők sorából. Alig egy évvel férje halála után követte a sírba hitvesét; megevett ugyanis két tucat osztrigát, amitől tífuszt kapott.

Hercules huszonegy éves korára apátlan-anyátlan árvakén állt a világban. Jókora vagyont örökölt, többek között a tulajdonába került a crome-i birtok és udvarház. Gyermeknek szép és nyílt eszű volt, s ez férfikorában is megmaradt. Méltán állíthatjuk, hogy törpe termete ellenére kora legfessebb és legkiválóbb ifjai közé tartozott. Tájékozott volt az ógörög és latin iroda lomban, de az angol, francia és olasz modernek közül is ismer te az arra érdemeseket. Jó füle volt a zenéhez, s érző lélekkel játszott a hegedűn, amelyhez úgy ült oda, mint más a viola da gambához – a lába közé fogta ugyanis. Kivált a csembalóért és klavikordért rajongott, parányi keze miatt azonban nem játszhatott e két zeneszerszámon. Külön az ő számára készítettek egy kisméretű fuvolát, amelyen ha rátört a búskomorság egyszerű népdalokat és talpalávalót játszott, bebizonyítva, hogy a népzene a maga tiszta erejével jobban megújítja és felemeli a szellemet, mint a legrafináltabb mesterművek. Kora ifjú korától írt költeményeket, s bár tudatában volt költői tehetségének, soha egyetlen szerzeményét sem bocsátotta a világ elé. „Nagyságomat a verseim tükrözik. A publikumot azonban mindössze az érdekelné, hogy törpe vagyok, és nem az, hogy milyen költő” – szokta mondogatni. Több művének maradt ránk a kézirata. Álljon itt egyetlen példa, hogy érzékeltesse költői nagyságát.

Régestelen régen, a világ őskorában

– hol volt Homérosz, és hol Ábrahám atyánk még –‚

kezessé tevé teremtés tüzét a kovács Tubal, Jabal sátrat vert, és lantot fogott Jubal.

Szörnyű születés rázta meg a földet,

ádáz óriások tiprák az elgyötörtet,

mígnem az Úr, kitombolva haragját,

vízözönbe fojtá a veszedelmes fajtát.

Új emberek jöttek, Tellus faragatlan

hadfikat és hősöket fogant,

Brawn hatalmas tornyán üres koponya,

esztelenül merész, hősként ostoba.

Hosszú idő múltán finomodott az ember,

gyengébb lett, de telve értelemmel,

neveté ura nyilát, pallosát,

tanula forgatni tollat, ceruzát.

Telerótt sorok, vásznak kavalkádja

tette naggyá nevét, korról korra hágva.

E név ott ragyog a Hírnév templomán,

mert nagy lett a művészet, csak az ember silány.

Ím előttünk a haladásnak képe,

letűnt az óriás, a hős lépett helyébe.

Az óriás gonosz, a hős otromba tuskó,

egyiktől reszketünk, másikon mosolygunk.

Végül itt az ember. Lélek tiszta lángja

szabadabban ragyog nem béklyózza pányva.

Régen, hősök, óriások korában

lélektelen massza volt még az ember álma;

hogy nem élesztette a szellem kovásza,

a tompa anyag belefáradt magába.

Ma kisebb a test, és játszi lélek lakja,

fároszi sugár az értelem világa.

Remélhetjük-é, hogy a Gondviselés,

felfelé vezeti a fejlődés menetét?

Vajon tudásban és kellemben gazdagon

túljutottunk-e az óriás-fajon?

Ne gyalázd az eget, az Úr keze vezet,

a távolból meg Kánaán integet.

Aranykor közelg (fényes hajnalt látok),

midőn boldog halandók megtörik az átkot,

forma durvaságát, holt szellem hidegét,

ahogy valaha a hősök s óriások.

Eljő az idő amikor

a szellem az anyag mocskából szabadul,

s a megkönnyűdött test, kecsesen, mint az őz, bársonyos pázsiton szökellve kergetőz.

E végső szüléssel a természet

tökéletesre csiszolt embereket érlel.

De, jaj, nem most! Mert még az óriások,

durvák és csúfak, mégis fennhéjázók,

lélekben kicsinyen tapodják földünk arcát,

s hibáiknak csapnak harsány csinnadrattát.

Ó, hogyan kérkednek, mily hiúk a testre,

hogy megvetik a kicsit, magukat istennek nevezve.

Szörnyek ők, és szomorú annak a sorsa,

ki elébb érkezett, mint a nemes fajta,

ki előhírnöke egy boldogabb kornak,

S bár felőle ad hírt, lakója a pokolnak.

Amint rászállt a birtok, Sir Hercules nekilátott, hogy átszervezze háztartását, Noha nem szégyellte fogyatékosságát a fenti költemény valójában inkább azt sugallja, hogy több szempontból felsőbbrendűnek érezte magát az átlagnál –‚ zavarónak érezte a normál magasságú férfiak és nők társaságát. Miután rájött, hogy nem számíthat világi dicsőségre, úgy döntött, hogy remeteségbe vonul, s Crome-ban úgymond megalkotja a maga külön világát, amelyben minden méret az övéhez igazodik. Ennek megfelelően az utolsó emberig elbocsátotta az egykori személyzetet, s fokozatosan új, törpe szolgákkal cserélte fel a régieket. Néhány év leforgása alatt nagyszámú háznépet gyűjtött maga köré, ennek azonban egyetlen tagja sem volt magasabb négy lábnál, a legkisebbek pedig alig érték el a két láb hat hüvelyket. Atyja kutyáit – szettereket, szelindekeket, agarakat meg a kopófalkát – eladta vagy elajándékozta, mert túlontúl féktelennek találta őket háza tájához, s mopszlikkal, King Charles spánielekkel és különféle kisméretű ebekkel helyettesítette valamennyit. Az apai istállót szintén kiárusította. Saját használatra – lovaglásra és fogathajtásra – hat fekete shetlandi pónit meg négy válogatott tarka New Foresti telivért tartott.

Miután teljes egészében a maga kedvére rendezte be a háztartását, már csak az maradt hátra, hogy méltó társat találjon maga mellé, akivel megoszthatja e földi paradicsom áldásait. Sir Hercules szíve hamar lángra lobbant. Tizenhat és húszéves kora között kétszer is megtapasztalta a szerelem minden kínját. Másra, mint kínra aligha számíthatott, hisz torz mivolta a legkeserűbb megaláztatásokban részeltette Egy ízben, amikor arra vetemedett, hogy megvallja érzelmeit egy ifjú hölgynek, akibe beleszeretett, vallomását imádottja kacagva fogadta. Mikor tovább erősködött, a leányzó fölkapta és megrázta, ahogy az engedetlen gyermeket szokás, majd rászólt, hogy takarodjon a szeme elől. Az esetnek híre ment – valójában maga a hölgyecske terjesztette társasági tréfa gyanánt –‚ s a nyomában támadt csúfolódás és csipkelődés a pokol kínjait jelentette Hercules számára. Az ekkoriban íródott költeményekből arra következtethetünk, hogy az öngyilkosság gondolata is megfordult a fejében. Idővel mégis túltette magát megaláztatásán. Ezután nem mert közeledni az épp kiszemelt hölgyhöz, ámbár gyakran szerelembe esett, éspedig szenvedélyesen. Miután a birtok a tulajdonába került, és rájött, abban a helyzetben van, hogy a maga kedvére megalkothatja önnön világát, azt is belátta, amennyiben feleséget kíván magának – s bizony fölöttébb kívánta is, lévén gyöngéd, szerelemre hajló férfiú –‚ a törpék közül kell kiválasztania, ahogyan a szolgáival is tette. Mégsem volt könnyű megfelelő hitvest találnia, mert csupán hibátlan szépségű nemes kisasszonyt tudott elképzelni maga mellett. Lord Bemboro leányát azért utasította vissza, mert törpe termetéhez púp is társult, míg egy igen jó családból származó hampshire-i árvának az arca nem tetszett. Végül, amikor már majdnem feladta a reményt, megbízható ismerősei Titimalo gróf, egy velencei nemes leányát ajánlották a figyelmébe, mint rendkívüli szépséget és kiváló jellemet. Ráadásul a magassága – mindössze három láb – is tökéletesen megfelelt. Hercules haladéktalanul Velencébe sietett, s megérkezése után rögvest tiszteletét tette a grófnál, akit nagy szegénységben talált feleségével és öt gyermekével a város egyik nyomornegyedében. A gróf olyan szükségben élt, hogy (a hírek szerint) egy vándorcirkusszal is tárgyalásokba bocsátkozott, akik holmi balszerencsés véletlen folytán elveszítették a törpéjüket, hogy eladja nekik parányi termetű leányát, Filomenát. Sir Hercules épp időben érkezett, hogy megmentse a lányt a rá váró mostoha sorstól. Hősünket annyira elbűvölte Filomena bája és szépsége, hogy alig háromnapi udvarlás urán megkérte a kezét. A leány boldogan igent mondott. Az apa, ha lehet, nála is jobban örült a biztos jövőt jelentő gazdag angol vőnek. A szerény esküvő után, ahol az egyik tanú az angol követ volt, Sir Hercules és arája Angliába hajózott. A jelek szerint eseménytelen boldogságban telt az életük.

Crome és a törpe háznép elbűvölte Filomenát, aki most, asszonyfejjel először tapasztalta meg, milyen érzés szabadon élni egy szívélyes világban. Érdeklődési körük is sok ponton egyezett férjével, mindenekelőtt a zene tekintetében Az ifiasszonynak kicsiny termetéhez képest meglepően erős és gyönyörű hangja volt; az alt á-t minden további nélkül ki tudta énekelni. Férje kitűnő cremonai hegedűjén kísérte, amelyen – mint mondottuk – úgy játszott, mint más a viola da gambán. Filomena gyöngéd vagy éppen pattogó operaszólókat énekelt szülőhazája kantátái mellett. Mikor együtt csembalóhoz ültek rájöttek, hogy négy kézzel minden olyan zenedarabot el tudnak játszani, amely közönséges méretű kezekre íródott. Ez a felfedezés végtelen örömmel töltötte el Herculesünket.

Amikor épp nem zenéltek vagy olvasgattak közösen – amit pedig gyakorta megtettek, mind olasz, mind angol nyelven –‚ egészséges testmozgással múlatták idejüket. Néha kicsiny csónakban eveztek a kastélytavon, de ennél is gyakrabban lovagoltak vagy hajtottak ki. Mivel ez a foglalatosság teljesen új volt Filomenának, nagy örömét lelte benne. Mikor már teljes biztonsággal ült a nyeregben, sűrűn eljárt vadászni a férjével a vadasparkba, amely akkoriban jóval kiterjedtebb volt, mint manapság. Nem rókára és mezei nyúlra, hanem üregi nyúlra vadásztak. Vagy harminc fekete és kávébarna mopszlit használtak hajtásra. Ez a kutyafajta – hacsak nem etetik túl – ugyanolyan fürgén veszi üldözőbe az üregi nyulat, mint bármely kisebb emlősállatot. A hajtásban négy skarlátvörös libériába öltözött, exmoori pónin feszítő törpe inas vezette a falkát, míg uruk és úrnőjük zöld vadászkosztümben követte őket, hol fekete shetlandi, hol meg tarka New Foresti pónikon. A vadászatot – kutyákkal, lovakkal, inasokkal és uraikkal – egy festő is megörökítette, bizonyos William Stubbs, akinek művészetét Hercules annyira csodálta, hogy közönséges testméretei ellenére is meghívta a birtokra, mindenekelőtt azért, hogy ezt a vásznat megfesse. Stubbs portrét is festett Sir Herculesről és hölgyéről. A pár zöldre lakkozott csézában ül ezen a képen, amely elé négy fekete shetlandit fogtak. Sir Hercules szilvaszín bársonykabátkát és fehér térdnadrágot visel, míg Filomena virágos muszlinruhában és rózsaszín tollas, nagy kalapban néz le a vászonról. A két alak és a vidám fogat élesen elkülönül az erdő sötét hátterétől. A kép bal szélén a fák megfogyatkoznak és végül eltűnnek, így a négy fekete póni kiválik az égbolt halvány, különösen színpompás hátteréből, ahol a nap sugarai aranyosbarnára festették a viharfelhőket.

Négy boldog év repült el így. Ennek az időszaknak a végén Filomena anyai örömök elébe nézett. Sir Hercules a hetedik mennyországban érezte magát. „Ha az isten irgalmas hozzánk, Lapith neve fennmarad. Ritkább és finomabb fajtánk nemzedékeken át öröklődik tovább, mígnem – mikor beérik az idők telje a világ elismeri azoknak a fensőbbségét, akiket egyelőre durván kigányol” – írta naplójába. Felesége gyermekágyánál, aki fiút szült neki, költeményt írt ugyanilyen szellemben. A gyermek a keresztségben – a ház építőjének emlékére – a Ferdinando nevet kapta.

Ahogy teltek-múltak a hónapok, nyugtalanság támadt Sir Hercules és hitvese szívében. A fiúcska ugyanis szokatlan gyorsasággal növekedett. Egyéves korában annyit nyomott, mint az apja háromévesen. „Ferdinando egyre nagyobb – Írta Filomena a naplójába. – A gyarapodása valahogy természetellenes,” A tizennyolcadik hónapban a kicsi csaknem akkorára nőtt, mint a legkisebb lovász, aki a harminchatodik évét taposta. Lehetséges, hogy Ferdinandót normál, azaz óriás méretekkel verte meg a sors? E gondolatnak egyelőre egyik szülő sem mert hangot adni, ám naplójuk titkos lapjain mindketten döbbent rettenettel fontolgatták a szörnyű lehetőséget.

Harmadik születésnapján Ferdinando magasabb volt az anyukájánál, s alig néhány hüvelykkel volt alacsonyabb az apjánál. „Ma első ízben vitattuk meg nyíltan a helyzetet – írta a naplójába Sir Hercules. – Immár nem kendőzhetjük el a förtelmes valót: Ferdinando nem közénk tartozik. Most, a harmadik születésnapján, amikor örvendeznünk kellene, milyen egészséges vasgyúró a gyermekünk, együtt zokogtunk boldogságunk romjai fölött. Adjon az ég elegendő erőt, hogy elviseljük ezt a keresztet!”

Nyolcéves korára a kicsattanó egészségű fiú akkorára nőtt, hogy szülei, ha vonakodva is, iskolába küldték. A következő év elején Ferdinando Etonba került. Mély nyugalom telepedett a házra. A kölyök magasabban és egészségesebben, mint valaha, tért haza a nyári szünidőre. Egy napon földhöz teremtette a komornyikot és eltörte a karját. „Durva, nemtörődöm és nem hajlik a jó szóra – írta róla az apja. – Egyedül a testi fenyítésben reménykedem.” Mondanunk sem kell, e pedagógiai csodafegyvert senki nem próbálta ki a fiún, aki ekkorra tizenhét hüvelykkel volt magasabb apjauránál.

Úgy három évvel később, a nyári szünidőben Ferdinando megtermett szelindekkel tért haza Crome-ba. Egy windsori öregtől vásárolta a félelmetes ebet, mert az drágállotta az etetését. Vad, fékezhetetlen állat volt. Alig tette be lábát a házba, máris megtámadta Sir Hercules egyik kedvenc mopszliját. Megragadta az állánál fogva és addig rázta, amíg csaknem kirázta belőle a lelket. Sir Herculest úgy felbosszantotta ez az eset, hogy elrendelte, kössék ki az istállóudvaron a vérszomjas fenevadat. Ferdinando dacosan azt felelte erre, hogy a kutya az övé, és ott tartja, ahol akarja. Apja, akit még jobban fölhergelt ez a válasz, ráförmedt, hogy tüstént vigye a kutyát a házából, ahová akarja, különben nem áll jót magáért. Ferdinando a kisujját sem mozdította a felszólításra. Az anya ebben a pillanatban lépett a helyiségbe. A kutya rávetette magát s ledöntötte a lábáról. Egy szemvillanás alatt belemart Filomena karjába és vállába. A következő pillanatban szinte bizonyosan a torkának esik, ha Sir Hercules nem ránt kardot, és szúrja szíven az ebet. Aztán fiához fordult és ráparancsolt, azonnal hagyja el a helyiséget, mivel nem érdemli meg, hogy egy levegőt szívjon az anyjával, akit kis híján megölt. Annyira félelmetes látványt nyújtott, ahogy egyik lábát a hatalmas kutya tetemére helyezte, miközben kivont kardjáról még mindig csöpögött a vér; oly ellentmondást nem tűrő volt a hangja, az arckifejezése meg minden mozdulata, hogy Ferdinando ijedten inalt ki a szobából. A szünidő hátralévő részében példásan viselkedett. Anyja rövidesen fölgyógyult, de az eset kitörölhetetlen nyomot hagyott az emlékezetében. Ettől kezdve folyvást képzelt veszedelmektől riadozott.

Az a két év, amelyet Ferdinando európai tanulmányútjával töltött el, a boldog megkönnyebbülés időszakát jelentette mindkét szülő számára. A jövő gondolata azonban így is aggasztotta mindkettőjüket, annál inkább, mert idősödve fiatalkori kedvteléseik némelyikével sem vigasztalhatták magukat többé. Lady Filomena elvesztette a hangját, Sir Hercules reumás ujjai pedig túl merevek voltak a hegedüléshez. Szó mi szó, továbbra is kilovagolt a mopszlijai után, a felesége azonban már túl idősnek és a szelindek miatt túl ijedősnek érezte magát ebhez a sporthoz. Hogy mégis kedvére tegyen a férjének, távolról követte a vadászatot azon a kis bricskán, amely elé a legbiztonságosabb és legvénebb shetlandit fogták.

Elérkezett Ferdinando visszatérésének a napja. Filomena, akit bizonytalan félelmek és rossz előérzetek kínoztak, visszavonult a hálókamrájába. Sir Hercules egyedül fogadta a fiát. Barna utazóruhába öltözött óriás lépett a helyiségbe.

– Üdvözöllek idehaza, fiam – mondta Sir Hercules megbicsakló hangon.

– Remélem, jó egészségnek örvend, atyám – hajolt le Ferdinando, hogy kezet rázzon vele, majd újra kiegyenesedett.

Az apja mindössze a csípőjéig ért.

Ferdinando nem egyedül érkezett. Két maga korabeli barátja kísérte, s mindkettő a szolgáját is magával hozta. Crome-ot harminc éve nem gyalázta meg ennyi közönséges emberi lény jelenléte. Sir Hercules felháborodott és megbotránkozott, a vendégszeretet törvényének mégis engedelmeskednie kellett. Kimért udvariassággal fogadta a fiatalurakat. A szolgákat kivezettette a konyhába, azzal az utasítással, hogy tartsák jól őket.

A vén étkezőasztalt előhozták és leporolták (Sir Hercules és hitvese egy húsz hüvelyk magas asztalka mellett szokott enni). Simon, a koros komornyik nem érte fel a nagy asztalt, ezért a vacsoránál a vendégek három szolgája segédkezett a tálalásban.

Az asztalfőn Sir Hercules ült, aki a tőle megszokott kellemmel értekezett a külhoni utazás örömeiről; arról a sok természeti és kulturális szépségről, amely idegen földön várja a vándort; a velencei operáról; ugyanezen város templomainak gyermekkarairól, melyekben árvák énekelnek, és hasonló természetű dolgokról. A fiatalokat nem különösebben érdekelte ez a beszéd. Elfoglalta őket, milyen nagy nehézségek árán cseréli ki a tányérokat és tölti tele a poharakat a komornyik. Erőnek erejével fojtották el ki-kirobbanó nevetésüket, melyet fuldokoló köhögőrohamnak álcáztak. Sir Hercules úgy tett, mint aki semmit nem vesz észre, mindamellett a művészetről a sportra terelte a szót. Ekkor az egyik fiatalember megkérdezte, igaz-e, hogy üregi nyúlra vadászik egy falka mopszlival. Sir Hercules azt felelte, igaz. Már belefogott, hogy részletesen ecsetelje a hajtás menetét, amikor a fiatalurak viharos kacagásban törtek ki.

A vacsora végeztével Sir Hercules lekászálódott székéből, s azzal az ürüggyel, hogy felkeresi a feleségét, elköszönt a társaságtól. A nevetés végigharsogott mögötte a lépcsőházban. Filomena nem aludt még. Párnái között hallgatta a házon végig visszhangzó kacagást, később pedig a szokatlanul súlyos lábak dobogását a lépcsőn és a folyosón. Férje széket húzott az ágya mellé s elüldögélt egy darabig csöndesen, a felesége kezét fogva. Időről időre gyöngéden meg is szorította. Tíz óra tájban duhaj lárma riasztotta föl mindkettőjüket. Üvegcsörömpölés, lábdobogás, harsogó nevetés és kiáltások követték egymást. A zenebona percekig tartott. Sir Hercules fölkelt ültéből, s felesége minden könyörgése ellenére elszánta magát, hogy utánanéz, mi folyik a házában. A lépcsőház sötétbe borult, Sir Hercules ezért óvatosan tapogatta ki lábával a lépcsőfokokat. A lárma itt hangosabb lett, s a kiáltozás felismerhető szavakká és kifejezésekké állt össze. Az étkező ajtaja alatt vékony fénycsík húzódott. Sir Hercules lábujjhegyen átment a csarnokon a fény irányába. Alig ért azonban az ajtó közelébe, onnan újabb iszonyatos üvegcsörömpölés és fémzörgés hallatszott. Vajon mit művelhetnek? Lábujjhegyre állva belesett a kulcslyukon. A letarolt asztal közepén az öreg Simon, a komornyik táncot járt a részegségtől meg-megbicsakló térddel. Lába között recsegett-ropogott a tört üveg, cipőjét eláztatta a kiömlött bor. A három ifjonc körbeülte az asztalt. Öklükkel és kiürült borospalackokkal verték az asztallapot, miközben biztatóan, nevetgélve odakiabáltak a szerencsétlen embernek. A három szolga, hátát a falnak vetve, szintén kitűnően mulatott. Ferdinando hirtelen a táncos fejére szórt egy marék diót, amely annyira meghökkentette és megzavarta a törpét, hogy meginogva a hátára esett. Esés közben fölborított egy boroskancsót és több poharat. Fölemelték, pálinkával itatták, hátba veregették. Az öreg báván mosolygott és nagyokat csuklott.

– Holnap balettet rendezünk az egész háznép közreműködésével – mondta Ferdinando.

– Atyád, Hercules husángjával, oroszlánbőrbe burkolózva lép majd fel – tódította egyik társa.

Mindhárman harsogó nevetésben törtek ki.

Sir Hercules egyébre nem is volt kíváncsi. Ismét átkelt a csarnokon, ellenkező irányba, s fölkapaszkodott a lépcsőn, megint óvatosan kitapogatva minden egyes fokot. Ez maga volt a vég. Nincs többé hely számára a világon, legalábbis nem a fiával együtt.

Felesége még ébren volt, kérdő pillantására kifakadt:

– Az öreg Simont gúnyolják. Holnap mi kerülünk sorra.

Filomena nagy sokára megszólalt:

– Nem akarom meglátni a holnapot.

– Talán jobb, ha nem látjuk – mondta Hercules.

Dolgozószobájába ment, ahol külön bekezdést szentelt naplójában az este eseményeinek. Miközben még ezzel foglalatoskodott, csöngetett a szolgának és forró fürdőt rendelt tizenegy órára. Mikor végzett az írással, bement a feleségéhez. Ott húszszor erősebb ópiumfőzetet készített a számára, mint amilyet magához szokott venni, mikor álmatlanság kínozta.

– Itt az altatód – adta át neki.

Filomena elvette a poharat, de nem itta meg azonnal. Könnyek szöktek a szemébe.

– Emlékszel a dalokra, amelyeket együtt szoktunk énekelni a sulla terrazzán üldögélve nyaranta? – énekelni kezdett pár taktust kísértetiesen reszelős hangján Stradella Amor, amor, non dormir piu című dalából. – Te a hegedűn kísértél. Milyen régen is volt, hogy elrepült az idő! Addio, amore. A rivederti.

Kiitta a főzetet, hátrahanyatlott párnáin és behunyta a szemét. Sir Hercules kezet csókolt neki, majd lábujjhegyen kilopódzott a hálókamrából, mintha csak attól félne, hogy felébreszti. Visszatért a dolgozószobájába. Lejegyezte még felesége utolsó szavait, majd fürdőt készített magának az utasítására odaállított vízből. Mivel még túl forró volt ahhoz, hogy beleüljön, leemelte a polcról Suetoniusát. El szerette volna olvasni, hogyan halt meg Seneca. Találomra nyitotta ki a könyvet. „A törpéktől, korcsoktól és más efféléktől irtózott, mert a természet gonosz játékának, rossz előjelnek tekintette őket” – olvasta. Hátrahőkölt, mintha megütötték volna. Visszaemlékezett, hogy ugyanez az Augustus kiállított az arénában egy Luciusnak nevezett nemesifjút, aki alig volt két láb magas, tizenhét fontot nyomott, és sztentori hangja volt. Tovább lapozott a könyvben. Tiberius, Caligula, Claudius, Nero: az egyre növekvő iszonyat története. „Senecát, tanítómesterét halálba kergette” – olvasta. És ott volt Petronius, aki még utoljára egybehívta barátait, s arra kérte őket, beszélgessenek vele, nem a filozófia vigaszáról, hanem a szerelemről és udvarlásról, miközben felvágott ereiből a vérrel együtt az élet is elszökött tőle. Hercules ismét belemártotta tollát a tintába, s ezt jegyezte föl naplója utolsó lapjára: „Római halált halt.” Lábujjával próbálta ki a víz hőfokát. Mivel már bírható volt, levetette hálóköntösét s kezében borotvával beült a fürdőbe. Egyetlen mély vágást ejtett a bal csukló ütőerén, majd hátradőlt a kádban és összeszedte a gondolatait. A vére szivárogni kezdett, karikákba, spirálisokba pödörödve oszlott el a vízben. Kis idő múltán az egész fürdő rózsaszínűre sötétedett. Ez a szín egyre mélyült. Sir Hercules érezte, amint leküzdhetetlen álmosság keríti hatalmába; egyik ködös álomból a másikba zuhant. Alma kis idő múltán teljes lett. Nem sok vér keringett kicsinyke testében.

Béresi Csilla fordítása

Megjelent:

Híres kísértettörténetek

VENTUS LIBRO KIADÓ, 2005

JEGYZETEK

[1] A pogány művészet boldog korában a szem a csontvázat nem látta meg. (francia)

[2] Meg nem értett lélek, (francia)

[3] Hívott? (olasz)

[4] Lemegyek, (olasz)

TARTALOM

A GIACONDA-MOSOLY

TÖRPÉK

JEGYZETEK

Table of Contents

A GIACONDA-MOSOLY

TÖRPÉK

JEGYZETEK