Csíkszentmihályi Mihály

KREATIVITÁS

A flow és a felfedezés, avagy

a találékonyság pszichológiája

Akadémiai Kiadó,

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló mű Creativity. Flow and the Psychology of Discovery and Invention. Oxford, 1998, Oxford University Press.

Fordította

Keresztes Attila

Az eredetivel egybevetette és szakmailag ellenőrizte

Boross Ottilia

ISBN 978 963 05 8646 7

Kiadja az Akadémiai Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 19.

www.akademiaikiado.hu

Első magyar nyelvű kiadás: 2008

© 1996 by Mihaly Csikszentmihalyi. All rights reserved

Hungarian translation © Keresztes Attila, 2008

© Akadémiai Kiadó, 2008

Csíkszentmihályi Mihálytól az Akadémiai Kiadónál megjelent:

Flow – Az áramlat. A tökéletes élmény pszichológiája

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió-és televízióadás, valamint a fordítás jogát, az egyes fejezeteket illetően is.

Printed in Hungary

Tartalom

Tartalom... 3

Előszó a magyar kiadáshoz.. 5

Köszönetnyilvánítás. 6

ELSŐ FEJEZET – Előkészületek.. 8

Evolúció a biológiában és a kultúrában. 11

Figyelem és Kreativitás. 14

Miért kell a kreativitást tanulmányozni?. 17

A kutatás menete. 19

Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen?. 24

ELSŐ RÉSZ – A kreatív folyamat.. 29

MÁSODIK FEJEZET – Hol van a kreativitás?. 30

A rendszermodell 34

A kreativitás és a reneszánsz. 39

A tudás és a tett tartományai 44

A teljesítményt elbíráló szakértői körök. 49

Az egyén hozzájárulása. 54

A rendszer internalizálása. 56

HARMADIK FEJEZET – A kreatív személyiség.. 59

A komplexitás tíz dimenziója. 63

NEGYEDIK FEJEZET – Az alkotás munkája.. 81

Egy elbeszélés megírása. 82

A problémák felszínre kerülése. 87

ÖTÖDIK FEJEZET – Az alkotás áramlat-élménye. 112

Kreativitásra programozva. 112

Mi az örömteliség?. 115

Az áramlat feltételei a kreativitásban. 118

Áramlat és boldogság. 127

Az áramlat és a tudat evolúciója. 128

HATODIK FEJEZET – A kreatív környezet. 131

Jó helyen lenni 131

Az inspiráló környezet 137

A kreatív környezet megteremtése. 142

A tevékenységek rendszerezése. 147

MÁSODIK RÉSZ Az életek.. 151

HETEDIK FEJEZET – A korai évek.. 152

Gyermekés fiatalkor. 152

Csodálatos kíváncsiság. 156

A szülők befolyása. 162

A folytonosság szálai 179

Mi alakítja a kreatív életeket?. 181

NYOLCADIK FEJEZET – A későbbi évek.. 184

Az egyetem és a szakma. 184

Támogató társak. 187

A karrierépítés. 192

A generativitás feladata. 200

Kiállni valamiért 201

A sors csapásai 209

KILENCEDIK FEJEZET – Kreatív öregedés. 212

Mi változik a korral?. 212

Csúcsról csúcsra egyre feljebb. 220

A jelentésteliség forrásai 224

Farkasszemet nézni a végtelennel 229

HARMADIK RÉSZ – A kreativitás tartományai. 234

TIZEDIK FEJEZET – A szó tartománya.. 235

Tanúnak lenni 238

A szavak menedéke. 242

A stílus felszabadít 247

Örömteli felelősség. 250

Hozzátenni valamit a világhoz. 255

TIZENEGYEDIK FEJEZET – Az élet tartománya.. 262

A rend iránti szenvedély. 263

A ráksejtek élete. 271

TIZENKETTEDIK FEJEZET – A jövő tartománya.. 289

A túlélés tudománya. 290

A kulturális DNS összevágása. 295

A békéhez vezető lépések. 303

A lappangó képességek felszabadítása. 306

A globális felelősség tartománya. 312

TIZENHARMADIK FEJEZET – A kultúra megteremtése. 316

Kreativitás és túlélés. 316

A kreativitás növelésének módszerei 326

A tartomány hozzájárulása. 338

TIZENNEGYEDIK FEJEZET – A személyes kreativitás fejlesztése. 346

A kreatív energia megszerzése. 347

Belső vonások. 363

A kreatív energia alkalmazása. 369

Függelék – A.. 380

A tanulmány interjúalanyainak rövid életrajzi vázlata. 380

Összefoglaló az interjúalanyokról (Sokan több címszó alatt is szerepelhetnek) 398

Függelék – B.. 401

A vizsgálathoz használt interjúprotokoll 401

JEGYZETEK.. 406

Irodalom.. 433

Név-és tárgymutató.. 448

Előszó a magyar kiadáshoz[*]

Az olvasó azt gondolhatná, hogy felesleges egy kreativitásról szóló könyvet magyarra fordítani, hiszen a szellemi alkotás Magyarországon mindennapos dolog. Mégis remélem, hogy ennek ellenére új eszméket talál itt az olvasó. Sok dolog bosszantónak tűnik majd, de úgy látszik, a könyv tartalma mégiscsak hasznos: több nyelvre lefordították – többek közt kínaira és koreaira is –, és sok érdekes ügyben használták, mint például a Szaturnusz bolygó nemzetközi űrfelfedezés sikerének magyarázatához vagy művészeti múzeumok tervezéséhez. De talán a legfontosabb üzenete a könyvnek az, hogyan lehet mindennapi életünket úgy élni, hogy értelmesek, izgalmasak és termékenyek legyenek napjaink.

2008. Claremont, California,

Csíkszentmihályi Mihály

Köszönetnyilvánítás

E könyv ötlete a Larry Creminnel folytatott beszélgetésünk során merült fel, aki akkor a Spencer Foundation elnöke volt. Egyetértettünk abban, hogy fontos lenne a kreativitást az élet során kibontakozó folyamatként tanulmányozni, és megállapítottuk, hogy egyelőre nincs élő kreatív személyiségekkel kapcsolatos szisztematikus vizsgálat. Nem sokkal ezután a rugalmas szemléletéről ismert Spencer Foundation – kitöltendő a fehér foltokat – anyagi támogatást nyújtott egy négyéves kutatási programhoz.

A másik hozzájárulás, amely nélkül e könyv nem születhetett volna meg, annak a 91 válaszadónak az együttműködése, akiknek az interjúi a könyv anyagának a zömét adják. Mindannyian rendkívül elfoglalt emberek – idejük szó szerint felbecsülhetetlen –, ezért őszintén nagyra értékelem, hogy időt szakítottak ránk e hosszadalmas beszélgetések erejéig. Igen nehéz kifejeznem irántuk érzett hálámat, és csak remélni tudom, hogy az eredmények fényében úgy látják majd, hogy befektetett idejük megtérült.

A munkában számos felsőbbéves diák segített, gyakran igen kreatívan, és eredményeinkről többen írtak – egyénileg vagy társszerzőként cikkeket különböző szakmai folyóiratokba. Különösen fontos szerepet vállalt négy, a kutatásban a kezdetektől részt vevő diákom: Kevin Rathunde, Keith Sawyer, Jeanne Nakamura és Carol Mockros. A többieket az interjúkészítők között sorolom fel a mintát leíró A Függelékben.

Az adatgyűjtés és -elemzés alatt lehetőségem volt olyan kutatótársaimmal konzultálni, akiknek a kreativitás a szakterülete. Feltétlenül meg kell említenem Howard Gardnert, David Feldmant, Howard Grubert, Magyari-Beck Istvánt, Vera John-Steinert, Dean Simontont, Robert Sternberget és Mark Runcót – akik, tudtukon vagy azon kívül, hozzájárultak e könyvben kifejtett elképzeléseim kialakulásához.

Számos kolléga segített a kézirat korábbi változatainak átnézésében, akik közül kiváltképp régi barátomnak, Howard Grubernek (Harvard Egyetem) szeretnék köszönetet mondani ösztönző és kritikus szavaiért. Mint mindig, most is minden megjegyzése telitalálat volt. William Damon (Brown Egyetem) számos olyan kiváló javaslatot tett, amelyek segítettek újrarendezni a könyv tartalmát, Csapó Benő (Szegedi Egyetem) pedig új kulturális perspektívával gazdagította munkánkat.

A könyv három fejezetének vázlatát a Rockefeller Foundation vendégeként az alapítvány bellagiói (Olaszország) központjában írtam, a többi részt pedig a Pala Altó-i Center for Advanced Studies in the Behavioral Sciences ösztöndíjasaként, a John D. and Catherine T. MacArthur Foundation #8900078 számú, valamint a National Science Foundation #SBR-9022192 számú támogatásával. Hálás vagyok nekik, hogy zavartalanul koncentrálhattam a kéziratra, mégpedig abban a gyönyörű környezetben.

A munka későbbi szakaszaiban Isabella Selega – aki mintegy harminc évvel ezelőtt abban a kegyben részesített, hogy hozzám jött feleségül felügyelte a kézirat szerkesztését, és sok más fontos részletet is. Ugyanezt 1965-ben is megtette, amikor a témából doktori disszertációt írtam. Nem könnyű szembenéznem azzal, hogy az azóta eltelt évek alatt elért eredményeimet mily nagy részben köszönhetem szerető és persze kritikus segítségének.

A könyv egyetlen hiányossága sem írható a fent említettek számlájára – azok kizárólag engem terhelnek –, erényeiért viszont mélységesen hálás vagyok nekik.

ELSŐ FEJEZET –

Előkészületek

A könyv a kreativitásról szól, mégpedig „gyakorló” kortársaink történeteire építve. Először összefoglaljuk, mi is az a kreativitás, majd áttekintjük, miként dolgoznak és élnek a kreatív emberek, végül ötleteket kínálunk a kreatív élethez. Ne egyszerű megoldásokra, inkább szokatlan gondolatokra számítsanak, a kreativitás igaz története ugyanis jóval bonyolultabb és különösebb annál, mint azt sok hurráoptimista összefoglalás szeretné beállítani. Például – amint arra még később kitérek – a „kreatív” jelzőt kiérdemlő ötletek vagy termékek számos tényező összjátékának eredményei, s nem egyetlen ember elméjéből pattannak elszigetelten ki. A kreativitást könnyebb a környezet szabta feltételek megváltoztatásával elősegíteni, mint megpróbálni rávenni embereket a kreatív gondolkodásra. Egy eredeti kreatív vívmány szinte sohasem hirtelen megvilágosodás eredménye, nincs fejünkben kigyulladó villanykörte, hanem hosszú évek kemény munkájának gyümölcse.

A kreativitás több okból kifolyólag is életünk egyik legalapvetőbb forrása, közülük most csak a két legfontosabbat szeretném említeni. Az egyik, hogy a legtöbb érdekes, fontos és emberi tényező kreativitás eredménye. Genetikai felépítésünk 98 százalékban azonos a csimpánzokéval. Ami megkülönböztet minket tőlük – nyelvünk, értékeink, művészi kifejezőképességünk, tudományos érdeklődésünk, technológiánk –, az mind az egyéni zsenialitás elfogadott, értékelt és tanulással továbbterjesztett terméke. Kreativitás nélkül igencsak nehéz lenne megkülönböztetni minket az emberszabású majmoktól.

A másik ok, ami miatt a kreativitás oly bámulatos, hogy hatása alatt létünket sokkal teljesebbnek érezzük, mint életünkben bármikor. A művész izgalma a festőállvány mögött, a tudósé a laboratóriumban megközelíti azt az eszményi beteljesedést, amelyet az élettől mindannyian várunk, melyet azonban oly ritkán kapunk meg. Talán csak a szex, a sport, a zene és a vallásos áhítat – még tünékeny formájukban is, amikor nem hagynak nyomot maguk után – képesek egy nálunk hatalmasabb entitáshoz tartozás ilyen mély érzését nyújtani. A kreativitás eredményei továbbá hozzájárulnak jövőnk gazdagságának és komplexitásának növeléséhez.

Az alábbi, a könyv gerincét adó interjúk egyikéből vett részlet bepillantást enged a kreatív vállalkozásban rejlő örömökbe, nem hallgatva el ugyanakkor az abban rejlő kockázatokat és nehézségeket sem. Az interjú alanya Vera Rubin csillagász, aki nagymértékben hozzájárult a galaxisok dinamikájának megértéséhez. Arról a felfedezéséről mesél, mely szerint az ugyanahhoz a galaxishoz tartozó csillagok nem feltétlenül keringenek ugyanazon irányban, hanem keringési pályájuk egy galaktikus síkon az óramutató járásával megegyező, de ellentétes is lehet. Sok más felfedezéshez hasonlóan erre sem számított előre senki, véletlenül született egy bizonyos galaxis egy év különbséggel elvégzett spektrumanalíziseinek összehasonlításakor. A két felvételen, összehasonlítva a csillagok helyét jelző halvány színképvonalakat, Rubin észrevette, hogy az eltelt idő alatt egyik csoportjuk egy adott irányban, míg másik csoportjuk azzal ellentétesen mozgott. Szerencsére Rubin akkor már hozzá tudott férni a közeli galaxisok viszonylag éles spektrumanalíziséhez – néhány évvel korábban a részletek nem lettek volna kivehetőek. Szerencséjét persze csak azért tudta kihasználni, mert már évek óta behatóan tanulmányozta a csillagok mozgásának apró részleteit. Felfedezését annak köszönhette, hogy a galaxisok önmagukért érdekelték, nem pedig egy elméletet akart igazolni vagy hírnevet szerezni magának. Íme a története:

Nagy bátorság kell ahhoz, hogy valaki kutató legyen. Tényleg. Úgy értem, hogy önmagad, az életed, az időd óriási részét rááldozod valamire, amiből esetleg nem lesz semmi sem. Lehet, hogy öt éven át dolgozol egy problémán, és menet közben kiderül, hogy eleve rossz az egész, vagy épp amikor a végére jutnál, valaki előáll egy olyan felfedezéssel, ami az egészet romba dönti. Nagy az esély rá. Azt hiszem, nekem szerencsém volt. Azzal vágtam neki [a pályának], hogy csillagászként, megfigyelőként nagyon jó adatokat fogok gyűjteni. Feladatomnak azt tekintettem, hogy a csillagász társadalmat ellássam értékes adatokkal – s ebből az esetek nagy részében jóval több sült ki. Nem lennék elkeseredve akkor sem, ha csak ennyire vittem volna, persze egy felfedezés mindig nagy öröm. Épp most tavasszal bukkantam rá valami elbűvölő dologra, és emlékszem, mennyire boldog voltam.

Az egyik fiatal posztdoktori ösztöndíjassal a Virgo halmazban lévő galaxisokat vizsgáltuk – ez a legnagyobb szuperhalmaz a közelünkben –, s a halmazokat nézegetve jöttem rá arra, hogy mennyire élvezem a galaxisok aprólékos megismerését.

Igazából [egyéni tulajdonságaik] azért kezdtek el mind jobban érdekelni, mivel ezek a galaxisok közel vannak hozzánk, mármint a világegyetem mércéjével mérve. Most először tettem szert nagy mintára olyan galaxisokból, amelyek annyira közeliek, hogy rengeteg részletük kivehetővé válik, és azt vettem észre, hogy sok galaxis középpontjának közelében igen furcsa dolgok történnek – rendkívül gyors forgások, kis korongok, mindenfajta érdekes dolog. Egyszerűen rabul ejtettek ezek az apró kis érdekességek. Miután az összeset tüzetesen megvizsgáltam, megmértem és próbáltam kitalálni, hogy mit is kezdjek ezzel az irgalmatlan mennyiségű, roppant izgalmas adattal, rájöttem, hogy némelyikük – mindenféle okok miatt, amelyeket most nem részleteznék – még érdekesebb a többinél. Szóval elhatároztam, hogy először azokkal foglalkozom, amelyeknek a legkülönösebb a középpontja (noha ennek semmi köze nem volt ahhoz, amiért a programba belekezdtem), és megállapítottam, hogy húsz-harmincra tehető az igazán érdekesek száma. Kiválasztottam belőlük tizennégyet. Elhatároztam, hogy erről a tizennégy érdekes galaxisról fogok cikket írni. Mindegyiküknek nagyon gyorsan forgó magja van, rengeteg gázt tartalmaznak meg ilyesmik.

Szóval az egyik rendkívül furcsa volt. Először 1989-ben végeztem vele spektrumanalízist, majd 1990-ben, így volt két színképem a benne lévő objektumokról, de – ha jól emlékszem – 1990-ig vagy 1991-ig nem elemeztem őket. Elsőre nem is igazán értettem, hogy a felvétel miért olyan érdekes, de semmi olyasmire nem hasonlított, amit addig láttam. Tudja, egy galaxisban, vagyis egy spirál-vagy koronggalaxisban majdnem minden csillag egy síkban kering a középpont körül. Nos, végül azt állapítottam meg, hogy ebben a galaxisban a csillagok egy része az egyik irányban halad, a másik része pedig az ellenkező irányban; egyesek az óramutató járásával megegyezően, mások azzal ellentétesen. De csak két színképem volt, és az egyik nem volt túl jó, szóval hittem is az egészben, meg nem is. Vagyis néha úgy gondoltam, hogy egyszerűen leírom azt, amit látok, máskor meg úgy, hogy az adataim nem elég jó minőségűek, és ha megmutatnám a kollégáimnak, vagy elhinnék, és látnák a két vonalat, vagy nem, én pedig azon aggódnék, hogy nem az égbolt furcsa műve volt-e az egész. Mivel a nagy teleszkóp ok 1991-es használatára a határidők miatt már nem lehetett engedélyt kérni, ‘92 tavaszán terveztem, hogy nekifutok egy újabb színképelemzésnek. Akkor azonban valami szöget ütött a fejembe. Ugyanis volt néhány igazán különös dolog a színképen, és hirtelen… nem is tudom… hónapokig próbáltam rájönni arra, hogy mit is nézek. A másik szobában szoktam gondolkodni, ez előtt az egzotikus képernyő előtt üldögélve, egy számítógép mellett, amely folyamatosan adja nekem a színképeket, én meg mindenféle dolgot kipróbálok rajtuk. Nem is tudom, egyik nap eldöntöttem, hogy muszáj megértenem, mi az a bonyolult dolog, amit nézegetek, és elkezdtem egy papírfecnire firkálgatni – hirtelen mindent megértettem. Nem tudom máshogy leírni. Minden egyértelmű és világos lett. Nem is értettem, hogy miért kellett ezzel két évig várnom.

Amikor tavasszal észlelni mentem, megkértem egyik itteni kollégámat, hogy jöjjön velem. Szoktunk néha ezt-azt együtt csinálni. Három éjszakát töltöttünk fenn. Kettőn ki sem nyitottuk a távcsövet, de a harmadikon, bár szörnyű volt az idő, elkaptunk valamit. Ahhoz épp eleget tudtunk meg, hogy az elgondolásom megerősítést nyerjen, de ennek akkorra már alig volt jelentősége, ugyanis tudtam, hogy mindenben igazam van.

Szóval ez az én történetem. Jó dolog, hihetetlenül jó, valami újat felfedezni. Tavasszal kellett tartanom egy előadást a Harvardon, amelybe persze ügyesen becsempésztem a felfedezésemet, és alig két napra rá olyan csillagászok erősítették meg, akiknek volt a galaxisról spektrumanalízisük, de addig még nem [elemezték].

A fenti elbeszélés több évnyi kemény munkát, kétséget és tévedést hoz látható közelségbe. Ha minden jól megy, a rabszolgamunkát végül siker koronázza, s „csak a szépre emlékezünk”, az égető kíváncsiságra, a rejtély kulcsára való rácsodálkozásra, az afeletti örömre, hogy megfej tettünk valamit, ami egy addig ismeretlen rendet tesz láthatóvá. A berobbanó új tudás sok évnyi fáradságos számolgatásért nyújt kárpótlást. A kreatív emberek alkalmasint siker híján is örömüket lelik a jól végzett munkában. A tudás megszerzés e önmagában jutalomértékű, még akkor is, ha nem vezet közismertté váló felfedezésekhez. Könyvünk ennek a „hogyanját” és „miértjét” fogja elsősorban körüljárni.

Evolúció a biológiában és a kultúrában

Az emberiség történetében a kreativitást sokáig magasabb rendű lények kiváltságának tartották. A világon az összes vallás olyan eredetmítoszokra épül, amelyekben egy vagy több isten megteremtette az eget, a földet és a tengereket, majd egy bizonyos ponton a férfit és a nőt – az istenek haragjának kiszolgáltatott törékeny, gyámoltalan lényeket. Az emberi faj történetében csak az utóbbi időben fordult meg a helyzet: mára a férfi és a nő lett a teremtő, az istenek pedig képzeletük szüleményei. Hogy mindez két-és félezer éve Görögországban vagy Kínában, netán kétezer évvel később Firenzében kezdődött-e, nem sokat számít. A lényeg, hogy a faj több millió éves történetében nem is olyan rég.

Megfordítottuk tehát az istenek és emberek viszonyát – nem nehéz megérteni, hogy miért. Az első eredetmítoszok idején az emberek valóban gyámoltalanok voltak, kiszolgáltatva hidegnek, éhségnek, vadállatoknak és egymásnak. Nem tudták mivel magyarázni a körülöttük működő hatalmas erőket – a nap felkelését és lenyugvását, a csillagok tovagördülését az égen, a váltakozó évszakokat. Félelemmel vegyes tisztelettel próbálták a sötétben tapogatózva megvetni lábukat ebben a titokzatos világban. Aztán, először tétován, majd az elmúlt nagyjából ezer évben egyre gyorsabban, kezdték megérteni a dolgok működését – a mikrobáktól a bolygókig, a vérkeringéstől az árapály jelenségéig és már nem is tűntek annyira gyámoltalannak. Óriási gépeket építettek, energiákat fogtak hámba, az ember keze és étvágya a Föld egész arculatát átváltoztatta. Egyáltalán nem meglepő, hogy az evolúció koronájaként megpróbáljuk átvenni a teremtő szerepét.

Egyelőre nem világos, hogy mindez az emberi faj javát szolgálja-e majd, vagy a bukásához vezet. Sokat segítenénk magunkon, ha átéreznénk az ezzel az új szereppel együtt járó rettenetes felelősséget. Az ősi istenek, mint Shiva vagy Jahve, egyszerre voltak építők és rombolók, az univerzum jóindulatuk és haragjuk bizonytalan egyensúlya mellett maradt fenn. Az általunk lakott világ is valahol a tündérkert és a kopár sivatag között ingadozik, ellentmondásos ösztöneink kényének-kedvének kitéve. Amennyiben alábecsüljük azt, hogy a ránk bízott világban mekkora pusztítást tudunk okozni, és továbbra is visszaélünk újonnan szerzett hatalmunkkal, valószínűleg a sivatagi változat kerekedik felül.

Még ha nem láthatjuk is előre kreativitásunknak, vagyis annak végső következményeit, hogy vágyainkat a valóságra erőltetve bolygónk teljhatalmú, minden földi élet sorsát kezében tartó urává akarunk válni, legalább meg kellene próbálnunk jobban megérteni ezt az erőt és annak működését. Akár tetszik, akár nem, jövőnk immár elválaszthatatlanul összefonódott az emberi kreativitással. A végeredményt nagyrészt álmaink fogják meghatározni és az, hogy miként fogjuk megvalósítani őket.

Ez a könyv harminc évnyi kutatást sűrít egybe arról, hogy miként élnek és dolgoznak a kreatív emberek, és megpróbálja érthetőbbé tenni azt a titokzatos folyamatot, amely révén férfiak és nők új ötletekkel, új dolgokkal állnak elő. Gyűjtőmunkám során világossá vált számomra, hogy a kreativitást nem lehet pusztán a kreatív emberek vizsgálatával megérteni. Ahogy az erdőben kidőlő fa hangja is a semmibe vész, ha nincs ott senki, aki meghallja, ugyanúgy a kreatív ötlet is elenyészik olyan befogadó közönség híján, amely felfogja és megvalósítja. Kompetens külső személyek értékelése nélkül nem tudjuk azt sem eldönteni, hogy egy önjelölt kreatív személy gondolatai valóban kreatívak-e.

E nézet szerint a kreativitás egy olyan rendszer három elemének interakciójából jön létre, amelyben megtalálható egy szimbolikus szabályokat tartalmazó kultúra; egy ember, aki a szimbolikus tartományba új dolgokat visz; és egy szakértői kör, amely az újítást elismeri és igazolja. Mindhárom tényező szükséges egy kreatív ötlet, termék vagy felfedezés létrejöttéhez. Vera Rubin csillagászati felfedezése például elképzelhetetlen lett volna, ha nem fér hozzá a csillagok mozgásáról évszázadok alatt összegyűlt rengeteg információhoz, ha nem bejáratos modern, nagy teleszkópokkal rendelkező intézményekbe, illetve más csillagászok nem segítik kritikáikkal, szkepticizmusukkal, támogatásukkal. Véleményem szerint a fenti tényezők nem mellékesen járulnak hozzá valakinek az eredetiségéhez, hanem a kreatív folyamat alapvető, az egyén kvalitásaival egyenrangú elemeiként. Könyvemben ezért az ismerettartományoknak és a szakmai közösségeknek majdnem ugyanakkora figyelmet szentelek, mint a kreatív emberek személyének.

A kreativitás azoknak a genetikai változásoknak a kulturális megfelelője, amelyek a biológiai evolúciót hozzák létre, és amelyek során kromoszómáink kémiájában tudatunktól függetlenül véletlen változások zajlanak le. A változások következtében valamely utódban hirtelen új testi vonás jelenik meg, és amennyiben ez a vonás egy korábban meglévő tökéletesítése, jó eséllyel öröklik az utód leszármazottai. Noha a legtöbb új vonás nem javítja a túlélés esélyeit, és néhány generáción belül valószínűleg eltűnik, néhány azonban igen. Ezek felelősek a biológiai evolúcióért.

A kulturális evolúcióban nincsenek a génekhez és a kromoszómákhoz hasonló mechanizmusok, azaz egy új ötlet vagy találmány nem örökítődik át automatikusan a következő generációra. A tűz, a kerék vagy az atomenergia használatára vonatkozó tudnivalók nem épülnek be az ilyen felfedezések után született gyerekek idegrendszerébe. Minden gyermeknek újra meg kell mindent tanulnia elölről. A kulturális evolúcióban a gének megfelelői a mémek; olyan információegységek, amelyeket a kultúra továbbéléséhez minél többünknek el kell sajátítanunk. A nyelvek, a számok, az elméletek, a dalok, a receptek, a törvények és az értékek mind mémek, amelyeket átadunk gyermekeinknek, hogy fennmaradjanak. A kreatív személy ezeket a mémeket alakítja át, és ha bizonyos emberek közül a változást elegen tekintik javulásnak, akkor a kultúra részévé fog válni.

A kreativitás megértéséhez tehát nem elegendő csupán azokat az egyéneket tanulmányozni, akik ténylegesen megalkottak egy új ötletet vagy létrehoztak egy eszközt. Hozzájárulásuk – legyen bármilyen szükséges és fontos – mindössze egy láncszem, egy állomás egy hosszú folyamatban. Kényelmes leegyszerűsítés kijelenteni, hogy Edison találta fel az elektromosságot, vagy hogy Einstein fedezte fel a relativitást. Csak a kerek, könnyen érthető történetek iránti, ősidők óta meglévő igényeinket elégítjük ki vele, amelyekben emberfeletti hősök szerepelnek. Edison vagy Einstein felfedezései elképzelhetetlenek lettek volna a nélkül a szociális és intellektuális közeg nélkül, amely gondolkodásukat inspirálta, és azon társas folyamatok nélkül, amelyek révén újításaik elismertté váltak és elterjedtek. Azt állítani, hogy a relativitáselméletet Einstein fedezte fel, olyan, mintha azt mondanánk, hogy a szikra okozta a tüzet. A szikra szükséges, de levegő és gyújtós nélkül nem lenne láng.

Ez a könyv nem gyerekszáj-történetekről szól, nem is arról a kreativitásról, amely mindannyiunk sajátja, csak mert van eszünk, és tudunk gondolkodni. Nem foglalkozik jó üzletek nyélbe ütéséhez szükséges ötletekkel sem, vagy a töltött articsóka új elkészítési módjaival, vagy hogy egy buli előtt hogyan díszítsük fel nappalinkat igazán eredeti módon. Ezek a kis k-val írt kreativitás példái, amelyek ugyan mindennapi életünk fontos, egyértelműen támogatandó részét képezik, de ezek virágzásához először a Kreativitást kell megértenünk – és ez az, amihez könyvünk igyekszik segítséget nyújtani.

Figyelem és Kreativitás

A kreativitás, legalábbis abban az értelemben, ahogy e könyvben foglalkozom vele, olyan folyamat, amely révén a kultúrában megváltozik egy szimbolikus tartomány. Új dalok, új ötletek, új gépek – erről szól a kreativitás. Mivel azonban az ilyen változások nem automatikusan, a biológiai evolúció mintájára mennek végbe, át kell gondolnunk, hogy mekkora árat kell fizetnünk a kreativitás megjelenéséért. A hagyományos dolgok megváltoztatása egyáltalán nem könnyű. Ahhoz például, hogy mémeket módosítani tudjunk, először el kell sajátítanunk őket. Egy zenésznek – mielőtt egy új dal megírásába fogna – tisztában kell lennie a zenei hagyományokkal, értenie kell a kottaolvasáshoz, és tudnia kell hangszereken játszani; egy feltalálónak – ahhoz, hogy fejleszteni tudja a repülőgép-tervezést – meg kell tanulnia a fizikát, az aerodinamikát és azt, hogy a madarak miért nem esnek le az égből.

Ha meg akarunk valamit tanulni, oda kell figyelnünk a megtanulandó anyagra, a figyelem pedig korlátozott erőforrás. Egy-egy adott pillanatban csak korlátozott mennyiségű információt vagyunk képesek feldolgozni. Nem tudjuk pontosan, hogy mennyit, az azonban világos, hogy képtelenség mondjuk egyszerre fizikát és zenét tanulni. Mint ahogy nem tudunk egyéb, figyelmet igénylő feladataink – például zuhanyozás, öltözködés, reggelikészítés, autóvezetés, házastársunkkal való beszélgetés és így tovább – közben sem hatékonyan tanulni. A helyzet az, hogy korlátozottan rendelkezésre álló figyelmi kapacitásunk nagy részét a mindennapi túlélés feladatai kötik le. Életünk egészét tekintve ennek az eleve csekély figyelmi kapacitásnak csak a töredéke jut arra, hogy olyan szimbolikus tartományokat ismerjünk meg, mint a zene vagy a fizika.

A fenti egyszerű állításokból logikusan levezethető néhány fontos következtetés. Ahhoz, hogy egy létező tartományban kreatív eredmény szülessen, hozzáférhető többletfigyelemre van szükség. Az i. e. 5. századi Görögország, a 15. századi Firenze és a 19. századi Párizs annak köszönhetően lettek a kreativitás központjai, hogy a gazdagság sokak számára lehetővé tette, hogy a túléléshez szükséges mértéken felüli ismereteket szerezzenek, vagy új dolgokkal kísérletezzenek. Valószínűleg az is igaz, hogy a kreativitás központjai jellemzően különböző kultúrák kereszteződésében találhatók, ahol az eszmék, életstílusok és a különféle ismeretek elegyedésének köszönhetően az emberek könnyebben veszik észre a gondolatok új kombinációit. Egységes és merev kultúrákban jóval nagyobb figyelmi kapacitás szükséges ahhoz, hogy új gondolkodásmód szülessen. A kreativitás tehát nagyobb eséllyel jelenik meg ott, ahol kevesebb erőfeszítés kell az új ötletek felfedezéséhez.

A kultúrák fejlődésével egyre nehezebbé válik jártasságot szerezni egynél több ismerettartományban. Nem tudjuk, ki volt az utolsó reneszánsz ember, de nagyjából Leonardo da Vinci után már nem lehetett annyit megtudni a művészetekről és a tudományról, hogy egynél több, jól körülhatárolt területen kívül váljon valaki szakértővé. A tartományok altartományokra válnak szét, és, mondjuk, egy, az algebrában járatos matematikus vajmi keveset fog tudni a számelméletről, a kombinatorikáról vagy a topológiáról-és fordítva. Míg a múltban egy művész festett, szobrokat faragott, aranyat öntött, vagy akár épületeket is tervezett, ma ezekre a speciális jártasságokra külön szakembereket képeznek.

Ennek következtében a kultúrák fejlődésével párhuzamosan a specializált tudás egyre inkább előnyben részesül az általános tudással szemben. Hogy lássuk, miért kell ennek így történnie, tegyük fel, hogy van három ember: egy, aki fizikát tanul, egy, aki zenét, és egy, aki mindkettőt. Ha minden egyéb tényező megegyezik, akkor a fizikát és zenét egyaránt tanuló egyénnek kényszerűen meg kell osztania a figyelmét két szimbolikus tartomány között, míg két másik társa kizárólagosan egyetlen tartományra koncentrálhat. Következésképpen a két specializált személy mélyebb ismereteket szerezhet saját tartományáról, és szakértelmük több megbecsülést fog kapni, mint az általános tudású személyé. Kultúráink intézményeinek vezetését és irányítását idővel óhatatlanul szakértők fogják mindenhol átvenni.

Természetesen a specializálódás felé mutató irány nem szükségszerűen jó, ugyanis könnyen vezethet a bibliai Bábel tornyához hasonló kulturális széttöredezettséghez. Azt is tudjuk, hogy – amint e könyv számos példával illusztrálja – a kreativitáshoz általában hozzátartozik a különböző tartományok közötti határ átlépése, tehát egy vegyész például, aki a fizikából átvett kvantummechanika-elméletet a molekuláris kötésekre alkalmazza, lényegesen többet tehet hozzá a kémiához, mint az, aki megmarad a kémia határain belül. Ugyanakkor tisztában kell lennünk azzal is, hogy – mivel nagyon kevés figyelmi kapacitás áll rendelkezésünkre, és a különböző területekhez folyamatosan növekvő mennyiségű információ adódik hozzá – a specializáció elkerülhetetlennek tűnik. A tendencia csak akkor fordítható meg, ha tudatosan törekszünk alternatívák keresésére – ha semmit nem teszünk, akkor a specializáció elkerülhetetlenül folytatódik tovább.

A korlátozott kapacitású figyelem másik következménye, hogy a kreatív egyéneket gyakran furcsának, esetleg arrogánsnak, önzőnek vagy kegyetlennek tartják. Tisztában kell lennünk azzal, hogy ezek nem a kreatív emberek tulajdonságai, hanem olyan vonások, amelyeket tapasztalataink alapján mi tulajdonítunk nekik. Azt az embert, akinek minden figyelmét a fizika vagy a zene köti le, tudomást sem vesz rólunk, még a nevünket is elfelejti, hajlamosak vagyunk „arrogánsnak” nevezni. Pedig valószínűleg rendkívül kedves és barátságos lenne, ha lenne ideje ránk figyelni. Amikor gondolataiba merülve nem veszi észre, hogy mire lenne szükségünk, „érzéketlennek” vagy „önzőnek” tartjuk (holott mi sem áll távolabb tőle), vagy ha munkája során figyelmen kívül hagyja mások törekvéseit, akkor „kíméletlennek”. Pedig egy tartományt sem lehet megismerni olyan mélyen, hogy változásokat tudjunk előidézni benne, ha nem szenteljük minden figyelmünket maradéktalanul neki. Márpedig ebben az esetben egy kreatív személy azoknak a szemében, akik jogot formálnak figyelmére, arrogánsnak, önzőnek és kíméletlennek tűnik.

Ami azt illeti, a kreatív emberek egyáltalán nem csőlátásúak, szakbarbárok vagy önzőek. Éppen hogy szívesen tesznek kiruccanásokat szomszédos ismerettartományokba. Többnyire igyekeznek gondoskodóak és érzékenyek is lenni, ám szerepükből fakadóan óhatatlanul is a specializálódás és az önzés felé sodródnak. A kreativitás számos paradoxona közül talán ezt a legnehezebb kivédeni.

Miért kell a kreativitást tanulmányozni?

Alapvetően két ok miatt hasznos alaposan megvizsgálni a kreatív személyek életét és eredményeik kontextusát. Az első, amely szerint a kreativitás eredményei gazdagabbá teszik a kultúrát, és ezáltal közvetetten mindannyiunk életminősége javul, nyilvánvaló. Ugyanakkor a másik, vagyis az sem lényegtelen, hogy saját életünket is érdekesebbé és eredményesebbé tehetjük az így megszerzett ismeretek birtokában. A könyv utolsó fejezetében összefoglalom mindazt, amit e tanulmány azoknak ajánlhat, akik mindennapi létüket szeretnék gazdagabbá tenni.

Egyesek szerint a kreativitás tanulmányozása úri passzió, amely csak arra jó, hogy ne kelljen szembenézni a valódi problémákkal, és valójában minden energiánkat a túlnépesedés, a szegénység vagy a szellemi fogyatékosság elleni küzdelemre kellene fordítanunk. E nézet szerint a kreativitás iránti érdeklődés szükségtelen luxus. Ám ez egy kissé rövidlátó hozzáállás. Először is, épkézláb megoldások a szegénységre vagy a túlnépesedésre nem fognak maguktól, mintegy varázsütésre felbukkanni. Problémákat akkor lehet megoldani, ha sok figyelmet fordítunk rájuk, és kreatív módon próbálkozunk. Másodszor pedig, a jó élethez nem elég kidobni a rosszat. Ha nincsenek egyértelmű céljaink, akkor értelme sincs az egésznek. A kreativitás az egyik lehetséges megoldás, hiszen az élet szinte legizgalmasabb modelljét kínálja. Patológiás esetek tanulmányozása során a pszichológusok sokat megtudtak az egészséges ember gondolkodásáról és érzelmeiről. Agysérült betegek, neurotikus ok és bűnelkövetők szolgáltatják azt a viszonyítási pontot, amelyhez képest a normális működés könnyebben megérthető. A másik végletről, a pozitív értelemben különleges emberekről azonban eddig alig tudtunk meg valamit. Pedig amennyiben szeretnénk rájönni, hogy életünkből mi is hiányzik, érdemes tartalmas és elégedett életutakat is vizsgálni. Könyvemet nem utolsó sorban azért írtam, hogy közelebb kerüljünk olyan életekhez, amelyek az átlagosnál jóval kielégítőbben alakultak.

Mindannyian két ellentétes parancssorral születünk: egy konzervatív, önfenntartásra, gyarapodásra és energia-megtakarításra sarkalló hajlammal és egy expanzív, explorációra, az új dolgok élvezetére és kockázatvállalásra ösztönző hajlammal, mely utóbbiba beletartozik a kreativitás előfutára, a kíváncsiság is. Mindkét programra szükségünk van. Míg azonban az elsőként említett hajlamnak a viselkedés motiválásához nem kell külső bátorítás vagy támogatás, addig a második művelés nélkül elsorvad. Ha a kíváncsiság számára túl kevés lehetőség adódik, ha a kockázatvállalás és az exploráció elé túl sok akadály gördül, a kreatív viselkedés mögött rejlő motiváció könnyen kialszik.

Azt gondolhatnánk, hogy a kreativitást – jelentősége okán megkülönböztetett figyelemben részesítjük, pedig ez egyáltalán nincs így. Csak beszélni szeretünk róla. A tudományos alapkutatások eltörpülnek a gyakorlatba azonnal átültethető alkalmazott kutatásokhoz képest. A művészetekben egyre inkább nélkülözhető fényűzést látunk, amely a személytelen tömegpiacon kénytelen bizonyítani értékállóságát. Ahogy a leépítések folynak, egyre több vállalatnál halljuk a vezérigazgatót arról beszélni, hogy nem a feltalálók, hanem a könyvelők korát éljük, a légkör nem kedvez a fejlesztésnek és a kockázatvállalásnak; a költségeket csökkenteni kell. Márpedig a globális gazdasági verseny erősödésével éppen hogy fordított stratégiára lenne szükség.

Ami igaz a tudományra, a művészetre és a gazdaságra, az igaz az oktatásra is. Ha csökken az iskolai költségvetés és a vizsgákon rezeg a léc, egyre több iskola szeretne megszabadulni a felesleges sallangoktól – azaz a művészeti és a kötelező tananyagon kívüli tárgyaktól –, hogy inkább az úgynevezett alapokra koncentrálhasson. Ez önmagában, ha az elemi iskolai készségek elsajátíttatásának módszerei bátorítanák az eredetiséget és a kreatív gondolkodást, nem lenne rossz – sajnos azonban ez ritkán van így. A diákok általában vagy félnek az iskolai alaptantárgyaktól, vagy unják őket; s kreativitásukat legfeljebb az iskolai újságban, a drámaszakkörökben vagy az iskolai zenekarokban élhetik ki. Ha tehát azt szeretnénk, hogy a következő generáció szívvel-lélekkel és nagy önbizalommal vágjon neki a jövőnek, egyszerre kell kompetenssé és eredetivé nevelnünk őket.

A kutatás menete

1990 és 1995 kőzött a Chicagói Egyetemen diákjaimmal videóra vettünk kilencvenegy kivételes személyiséggel készített interjút. Az interjúk mélyanalízise segít szemléltetni, milyenek a kreatív emberek, hogyan működik a kreatív folyamat, és milyen körülmények ösztönzik vagy gátolják az eredeti ötletek megjelenését.

Az interjúalanyok kiválasztásában három fő szempont játszott szerepet: a személy kiemelkedő teljesítményt nyújtott a kultúra, azaz a tudomány, a művészet, az üzleti élet, az államigazgatás valamely tartományában, illetve hozzájárult az emberi jólléthez; az adott (vagy egy másik) tartományban még mindig aktívan dolgozik; és legalább 60 éves (kivételes esetekben, ha a körülmények indokolták, valamivel fiatalabbak is bekerülhettek). Az interjúkban szereplő személyek listáját az A függelék tartalmazza.

A kiválasztás folyamata lassú és hosszadalmas volt. Fontosnak tartottam, hogy ugyanannyi, a kritériumoknak megfelelő férfi és nő kerüljön a csoportba, és hogy a résztvevők a lehető legszélesebb kulturális háttérrel rendelkezzenek. A fenti szempontok alapján elkezdtem listákat készíteni a szóba jöhető emberekből, a különböző tudományterületeken ismerős kollégák és szakértők tanácsait gondosan meghallgatva. Egy idő után a kutatásba bevont doktori diákok is ajánlottak neveket, és az egyes interjúk után maguktól a résztvevőktől is kaptunk hasznos ötleteket. Az eredmény egy úgynevezett hólabda-minta lett.

Ha a kutatócsapat egyetértett abban, hogy egy jelöltet eredményei alapján bevegyünk a mintába, az illetőt levélben tájékoztattuk a kutatásról, és egyben felkértük a részvételre. Amennyiben nagyjából három héten belül nem érkezett tőle válasz, a felkérést megismételtük, később pedig telefonon próbáltuk elérni. Az első körben megkeresett 275 személy valamivel több, mint harmada utasította vissza, illetve fogadta el felkérésünket, egynegyedük pedig vagy nem válaszolt, vagy nem tudtuk öt elérni. Az együttműködésre vállalkozók között számos, széles körben elismert kreatív személy szerepelt, közülük tizennégy Nobel-díj-birtokos (négy fizikai, négy kémiai, két irodalmi, két élettani és orvosi, valamint egy közgazdasági és egy békedíj). A többi résztvevő is hasonló kvalitású ember volt, még ha ismertségük nem érte is el az előzőkét.

Néhányan egészségügyi okokra hivatkozva tértek ki az interjú elől, mások azért, mert nem tudtak időt szakítani rá. Az író Saul Bellow titkára ezt írta: „Bellow úr tájékoztatott arról, hogy részben annak köszönhetően marad élete második felében is kreatív, mert nem hagyja, hogy mások »vizsgálatainak« tárgya legyen. Mindenesetre egész nyárra elutazott.” A fotóművész Richard Avedon sietősen csupán ennyit vetett a papírra: „Sajnálom – túl kevés időm van hátra!” A zeneszerző Ligeti György titkára pedig ezt írta:

Ligeti úr, éppen azért, mert kreatív, túlhajtja magát. Alighanem az ok, ami miatt Önök tanulmányozni szeretnék alkotófolyamatát, ugyanaz, mint ami miatt (sajnálatos módon) nincs elég ideje arra, hogy kutatásában Önt segítse. Ligeti úr továbbá azt is szeretné tudatni Önnel, hogy levelére azért nem tud személyesen válaszolni, mert épp egy ősszel bemutatandó hegedűversenyt próbál kétségbeesetten befejezni. Nagyon reméli, hogy megértő lesz iránta.

Ligeti úr továbbá azt is szeretné Önnel tudatni, hogy programját rendkívül érdekesnek tartja, és kíváncsian várja az eredményeiket

Néha a visszautasítás mögött az a vélemény állt, hogy a kreativitás tanulmányozása időpazarlás. A költő és író Czesław Miłosz így írt vissza: „Szkeptikus vagyok a kreativitás tanulmányozását illetően, és az ilyen témájú interjúknak nem vagyok hajlandó magamat alávetni. Azt hiszem, elemi módszertani problémák rejlenek a »kreativitásról« szóló minden vita mélyén,” A regényíró Norman Mailer válasza: „Sajnálom, de nem engedem, hogy a munka folyamatáról kérdezzenek. Heisenberg határozatlansági elve itt is érvényes.” Peter Drucker, menedzsmentszakértő és a távol-keleti művészetek tanára az alábbi szavakkal mentette ki magát:

Lévén sok éve Ön és munkái csodálója – sokat tanulok Öntől – rendkívül megtisztelő és hízelgő február 14-én kelt szívélyes levele. Sajnos azonban, kedves Csíkszentmihályi tanár úr, attól tartok, csalódást kell okoznom Önnek. Kérdéseit feltehetően képtelen lennék megválaszolni. Hiába mondják, hogy kreatív vagyok – fogalmam sincs, hogy az mit jelent… én egyszerűen csak húzom az igát..

… remélem nem tart önhittnek vagy udvariatlannak, ha azt mondom, hogy a produktivitás (amelyben történetesen hiszek, szemben a kreativitással, amelyben nem) egyik titka, hogy az embernek legyen egy NAGYON NAGY szemeteskosara MINDEN olyan felhívás számára, mint az Öné – tapasztalatom szerint a produktivitás azt jelenti, hogy az ember NEM csinál semmit, ami mások munkáját segíti, ehelyett minden idejét a jóisten által rábízott munkával tölti, és azzal, hogy azt jól végezze el.

A beleegyezések aránya diszciplínánként változott. A természettudósok több mint fele, függetlenül attól, hogy milyen idősek vagy elfoglaltak voltak, vállalta a részvételt, a képzőművészek, írók és zenészek ezzel szemben hajlottak arra, hogy levelünkről ne vegyenek tudomást, vagy egyszerűen nemet mondtak. Közülük a felkérést a megkeresettek kevesebb, mint harmada fogadta el. Érdekes lenne rájönni, hogy milyen okai voltak ennek az eltérő fokú kívülmaradásnak.

A férfiak és nők ugyanakkora hányada csatlakozott hozzánk, mivel azonban egyes tartományokban az ismert kreatív nők alulreprezentáltak, nem tudtuk elérni a nemek remélt ötven-ötven százalékos arányát. A megoszlás nagyjából hetven-harminc lett a férfiak javára.

A pszichológiai kutatások során általában meg kell győződni arról, hogy a vizsgált egyének csoportja reprezentatív-e a kérdéses, ebben az esetben a kreatív személyek populációjára nézve. Ha a minta nem reprezentatív, az eredményeket nem lehet az egész népességre általánosítani. Kutatásunkban meg sem próbálok minden kreatív emberre érvényes általánosításokkal előhozakodni. Amit helyenként megkísérlek, az csupán néhány elterjedt tévhit cáfolata. A tudományban a cáfolat előnye a bizonyítással szemben, hogy míg egyetlen eset képes kétségbe vonni egy általánosítást, addig a világ összes esete sem elegendő a minden kétséget kizáró, egyértelmű bizonyításhoz. Egyetlen fehér holló elegendő lenne a „minden holló fekete” állítás cáfolatához. Ugyanakkor hiába állítanék elő akár egymillió fekete hollót is, nem erősíteném meg azt az állítást, hogy minden holló fekete. Valahol lehet, hogy elrejtőzött egy fehér holló. Az úgynevezett falszifikáció és a bizonyítás közti szimmetria ugyanezen hiánya még a fizika legszentebb törvényeire is áll.

Könyvűnk céljaira a cáfolás stratégiája bőségesen elegendő. Az általunk gyűjtött információ például nem bizonyíthatja, hogy minden kreatív személynek boldog gyermekkora volt, még akkor sem, ha minden alanyunk azt válaszolta, hogy boldog gyermekkora volt. De akár egyetlen boldogtalan gyermek megcáfolhatja a hipotézist – miként egyetlen boldog gyermek elegendő ahhoz, hogy megcáfoljuk azt az ellenkező hipotézist, mely szerint a kreatív személyeknek boldogtalan gyermekkora kellett hogy legyen. A minta viszonylag kicsi mérete vagy reprezentativitásának hiánya tehát nem lehet komoly akadálya annak, hogy megalapozott következtetéseket vonjunk le az adatok alapján.

Való igaz, hogy a társadalomtudományokban egy állítás általában sem nem igaz, sem nem hamis, mindössze annyit mond, hogy egy hipotézis statisztikailag egy másik fölé kerekedett. Azt mondhatnánk, hogy annyival több fekete holló van, mint fehér, hogy a véletlen önmagában ezt nem magyarázhatja. Ezért kijelentjük, hogy „a legtöbb holló fekete”, és örülünk, hogy legalább ennyit mondhatunk. Ebben a könyvben, több okból kifolyólag, a közölt összehasonlítások ellenőrzéséhez nem használok statisztikákat. Először is, számomra elegendőnek tűnik néhány, a kreativitással kapcsolatban mélyen berögzült feltevés megcáfolása, és itt biztos talajon mozgok. Másodszor, ennek az egyedülálló mintának a tulajdonságai minden olyan feltételt megszegnek, amely alapján nyugodt szívvel statisztikai próbákat végezhetnénk rajta. Harmadszor, nincs értelmezhető „kontrollcsoport”, amelyhez képest a csoport mintázatait tesztelhetnénk.

Néhány kivételtől eltekintve az interjúkat a megkérdezettek irodájában vagy otthonában vettük fel, majd videóra vettük, és a szöveget legépeltük. Nagyjából kétórásak lettek, bár volt közöttük rövidebb és hosszabb is. A minta anyagát illetően az interjúk azonban csak a jéghegy csúcsát jelentik. A legtöbb résztvevőnek vannak könyvei és cikkei; néhányan önéletrajzot vagy egyéb feldolgozható munkákat is írtak. Tulajdonképpen mindannyian olyan terjedelmes papírtömeget hagytak hátra, hogy dokumentumaik felgöngyölítése több emberöltőbe telne. Az anyag ezzel együtt sok segítséget nyújt ahhoz, hogy az egyes személyekről és életükről alkotott képet teljesebbé tegyük.

Az interjútervezetben volt néhány olyan kérdés, amit próbáltunk minden interjúalanytól megkérdezni (lásd B függelék), mindazonáltal nem feltétlenül ugyanabban a sorrendben tettük fel őket, és nem is mindig ugyanazt a megfogalmazást használtuk – legfőképp arra ügyeltem, hogy az interjú a lehető legjobban hasonlítson egy természetes beszélgetéshez. Mindkét módszernek megvannak az előnyei és hátrányai, én mégis úgy éreztem, hogy résztvevőinkre nézve sértő, s így a céllal ellentétes lenne, ha arra kényszerítenénk őket, hogy egy előre rögzített kérdéssorra válaszoljanak. Mivel eredeti és reflektív válaszokat reméltem résztvevőinktől, hagytam, hogy a beszélgetés magától bontakozzon ki az engem érdeklő témák körül, és semmilyen előzetes formát nem erőltettem rájuk. Az interjúk – jórészt a felvételükben segédkező felsőbb éves diákoknak köszönhetően – igen jók és informatívak lettek.

Amikor belefogtam a könyv megírásába, zavarba ejtő bőséggel találtam szembe magam. Több ezer oldal követelte figyelmemet, miközben csak az anyag töredékének tudtam a megérdemelt helyet biztosítani. A választás gyakran fájdalmas volt, annyi szép beszámolót kellett kihagyni vagy drámaian lerövidíteni. A hosszabban idézett interjúk nem feltétlenül a leghíresebb vagy legkreatívabb személyekkel felvett beszélgetésekből kerültek ki, hanem azokból, amelyek a legvilágosabban tárgyalják a szerintem fontos elméleti kérdéseket. Személyes választásról van tehát szó. Bízom benne, hogy egyetlen interjúalany mondanivalóját és a csoport együttes véleményét sem torzítottam el.

Habár néhány interjúalany gondolatait nem képviseli egyetlen idézet sem, állításaik tartalma remélhetően megjelenik az összefoglalás szövegében vagy adataiban. Bízom abban is, hogy jómagam, diákjaim vagy valaki más egyszer majd feldolgozza e gazdag anyag azon részeit is, melyeket most hely híján kénytelen voltam kihagyni.

Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen?

A kreatív személyekről alkotott közkeletű elképzelésekkel szemben az interjúk pozitív és felemelő képet nyújtanak mind a kreativitásról, mind a kreatív emberekről. Nem hinném, hogy a résztvevők történeteikkel saját nagyszerűségűket próbálták volna hangsúlyozni, úgyhogy névértéken kezelem őket egészen addig, ameddig más tények vagy belső ellentmondások nem cáfolják meg őket.

Az utóbbi száz évben számos társadalomtudós tűzte ki feladatául az ember viselkedésében megjelenő képmutatás, önáltatás és önzés leleplezését, mely tulajdonságokat a 19. század vége előtt tudományos módszerekkel még nem vizsgáltak. Egyes költők persze, például Dante vagy Chaucer, bensőséges kapcsolatban álltak az emberi természet gyarlóságával, de amíg Freud rá nem mutatott az elfojtás lehetőségére, Marx be nem bizonyította a hamis tudat erejét, s a szociobiológusok el nem magyarázták, hogy tetteink miért szelekciós nyomás eredményei, addig nem lehetett rendszerezett tudásunk arról, hogy miért oly megtévesztő a saját magunkról alkotott kép.

Sajnos az újonnan szerzett ismeretek értékét, amelyekért Freuddal és a többi nagy gondolkodóval szemben hatalmas intellektuális adósságot halmoztunk fel, bizonyos mértékig csökkenti, hogy gondolataikat sokan válogatás nélkül alkalmazzák a viselkedés minden aspektusára. Ennek eredményeképp – a filozófus Hanna Arendt szavaival élve – tudományunk azt kockáztatja, hogy inkább ideológiákra, mintsem bizonyítékokra épülő, leleplező vállalkozássá alacsonyodik. Még az emberi természet újdonsült kutatói sem hisznek a szemüknek, mégpedig nem gyakorlati módszertani elővigyázatosságként, amit minden jó tudós támogatna, hanem azon dogma szellemében, amely szerint a névértékek megbízhatatlanok. El tudom képzelni, miként reagálna néhány tapasztalt kollégám az egyik interjúalanyunk alábbi kijelentésére: „Jó negyvennégy éve élek házasságban valakivel, akit imádok. Fizikus. Négy gyermekünk van, mindegyikőjüknek van doktori fokozata; és boldog életet élnek”.

Valószínűleg finom iróniával mosolyognának, mondván, hogy egy boldogtalan családi élet leplezésének kísérletéről van szó. Mások úgy vélnék, hogy az egész a hallgatóság lenyűgözésére tett próbálkozás, megint mások pedig úgy, hogy az illető optimista kitörése egyszerűen az interjú kontextusában előbukkanó narratív eszköz, amely nem azért került felszínre, mert szó szerint igaz, hanem mert a beszélgetéseknek megvan a maguk logikája és igazsága. Értelmezhetnék továbbá egy burzsoá ideológia megfogalmazásaként is, amely szerint az akadémiai fokozat és a kényelmes középosztálybeli státusz a boldogsággal egyenlő.

Mi a helyzet azonban akkor, ha ez a hölgy bizonyíthatóan negyvennégy éve házas, jeles kutatóként feszes időbeosztása mellett felnevelt négy olyan gyermeket, akik mindannyian komoly megmérettetést jelentő szakmai pályafutásuk elején vannak, ő maga pedig szabadidejének nagy részét férjével tölti otthon vagy utazással? Emellett gyermekei elégedettnek tűnnek életűkkel, gyakran meglátogatják őket, és folyamatosan kapcsolatban állnak velük? Nem kellene megadni magunkat, és elismernünk bármily vonakodva is, hogy az idézett rész jelentése közelebb áll ahhoz, amit a beszélő mondani akart, mint a feltételezett kritikusok véleményéhez?

Hadd mutassak be egy másik interjúból származó olyan részletet, amely szintén az ezekre a beszámolókra jellemző optimizmust szemlélteti. A részlet a szobrász Nina Holtontól, egy jól ismert (és szintén kreatív) tudós feleségétől származik.

Szeretem azt a kifejezést, hogy „dalra fakasztja a lelket”, és elég gyakran használom is. A házunk melletti legelőn ugyanis magas a fű, és miközben nézegetem, azt mondom ‘magamnak, hogy „éneklő fű, hallom, ahogy énekel”. Valahol legbelül szükségem van valamiféle örömre. Az öröm kifejezésére. Ezt érzem. Azt hiszem, boldog vagyok, hogy élek, boldog, hogy van férjem, akit szeretek, életem, amit élvezek, dolgaim, amiken dolgozom, és amik néha dalra fakasztják a lelkem. Hálás vagyok, hogy van legbelül egy lelkem, amely időnként dalra fakad.

Érzem, hogy számomra tényleg fontos dolgokat művelek, és hogy elégedett vagyok. Nézze, a férjemmel mindig meg tudok beszélni mindent, sok közös dolog van bennünk, például amikor van valami ötlete és dolgozik valamin, vagy amikor együtt vagyunk és megbeszéljük azt, hogy mivel foglalkozunk. Nem mindig van így, de gyakran. Nagyon erős a kötelék közöttünk. Öt mindig nagyon érdekelte, amit csinálok, így valamiképp része lett a világomnak. Lefényképezi a munkáimat, és mindegyik nagyon, nagyon érdekli. Mindent meg tudok vele beszélni. Nem olyan, mintha a sötétben tapogatózva dolgoznék. Bármikor odamehetek hozzá, és mindig ad valami tanácsot. Nem feltétlenül fogadom meg őket, de jó, hogy vannak. Gazdagabbnak tűnik tőlük az élet. Tényleg.

Egy cinikus olvasat itt is arra a következtetésre juthat, hogy roppant szép dolog egy kétkarrieres pártól, hogy jól érzik magukat, és még kreatívak is, de új és fontos dolgok létrehozásához, különösen a művészetekben, szegénynek kell lenni, szenvedni, mégpedig világvége-hangulatban… Az ilyen sorsok tehát vagy csak egy csekély kisebbségét reprezentálják a kreatív népességnek, vagy névértékük alapján nem elfogadhatóak, még akkor sem, ha minden bizonyíték mellettük szól.

Nem állítom, hogy minden kreatív ember jómódban él, és boldog. Az interjúk gyakran árulkodnak családi feszültségekről, szakmai féltékenységről és meghiúsult ambíciókról is, sőt, a kiválasztás maga is torzítja valószínűleg a mintát. A hatvan év felettiség kritériuma miatt óhatatlanul kizártuk azokat, akik kockázatvállalóbb életstílusuk miatt idő előtt meghaltak. Azoknak az embereknek az élete továbbá, akik a felkérésre nem válaszoltak, vagy visszautasították, esetleg kevésbé boldog és kevésbé rendezett, mint azoké, akik a felkérést elfogadták. Két vagy három, az interjúkat kezdetben felvállaló személy annyira bizonytalan és levert állapotba került, hogy a találkozó megbeszélése után kimentette magát. A mintába végül bekerült személyek tehát a jó fizikai és lelki egészség irányába torzítottak.

Több évnyi intenzív odafigyelés és olvasás alapján arra a következtetésre jutottam, hogy a szenvedő zseni uralkodó sztereotípiája jobbára romantikus ideológia szülte mítosz, amit csak elszigetelt és remélhetően ritka történelmi periódusokból származó bizonyítékok támasztanak alá. Vagyis ha Dosztojevszkijnek és Tolsztojnak több betegségben volt része, mint amennyi járt volna nekik, ez aligha annak köszönhető, hogy kreatív munkájukhoz elengedhetetlenül szükségük volt rájuk, hanem inkább azoknak a személyes tragédiáknak, amelyek az összeomláshoz közeledő orosz társadalom egészségtelen körülményei miatt következtek be. Az, hogy annyi amerikai költő és író lett öngyilkos vagy vált kábítószer vagy alkohol rabjává, valószínűleg nem kreativitásuk következménye volt, hanem egy olyan művészi közege, amely sokat ígért, keveset adott, és tízből kilenc művésszel – ha egyáltalán tudomást vett róla – igen mostohán bánt.

A fenti megfontolások miatt reálisabbnak érzem, hogy – még ha nehezen megy is – nyílt szkepticizmussal közelítsünk az interjúkhoz, nem felejtve el sem azt, hogy kissé torzítanak az interjúalanyokon látható boldogság felé, sem azt, hogy hajlamosak vagyunk a valóság elleplezésére és megszépítésére. Ezzel együtt, amennyiben megalapozottnak tűnik, kész vagyok elfogadni egy pozitív forgatókönyvet. Szerintem – egyetértve a kanadai író, Robertson Davies alábbi nézeteivel – érdemes vállalni a kockázatot:

Ha belegondolsz az élet mibenlétébe, a pesszimizmus a legkönnyebb kiút, hiszen rövidlátó életfelfogás. Ha megnézed, mi történik körülöttünk ma, és mi történt azóta, hogy megszülettél, önkéntelenül is azt érzed, hogy az élet ilyen-olyan gondok és betegségek szörnyű szövevénye. Ha ugyanakkor néhány évezredre tekintesz vissza, rájössz, milyen fantasztikus előrelépést tettünk azóta, hogy az első amőba kimászott az iszapból, és szárazföldi kalandokra indult. Hosszabb távon gondolkodva nem értem, hogyan lehet valaki pesszimista az ember vagy a világ jövőjét illetően. Lehet persze rövidlátóan is szemlélni a dolgokat, és az életet zűrzavarként, csalásként és ámításként felfogni, és persze szerencsétlennek érezni magunkat. Jól szórakozom néhány olyan munkatársamon, főleg irodalmárokon, akik szerint a pesszimista, a tragikus hozzáállás az egyetlen igaz út az életben – ami ostoba önámítás. Sokkal könnyebb drámát írni, mint vígjátékot. Ismerek olyanokat, akik az élet tragikus volta mellett tették le a voksukat – amit megfutamodásnak tartok. Könnyű mindent egyszerűen leócsárolni! Ha csak egy kicsit is megpróbálod elfogulatlanul nézni a dolgokat, meg fogsz lepődni, hogy a vígjáték, a kétértelműség és az irónia mily bonyolult szövevényei testesülnek meg benne. Márpedig ezt egyetlen író sem hagyhatja ki – simán tragikus regényeket írni túl könnyű dolog.

Davies kritikája mindenhol érvényes, nem csak az irodalom területén. A kreativitás értelmezése abban az esetben is komolytalan, ha mindössze a kreatív személy munkájának bemutatására, leleplezésére, lekicsinylésére, ízekre szedésére és racionalizálására szorítkozik, miközben figyelmen kívül hagyja a kreatív emberek életében jelen lévő valódi örömöt és elégedettséget. Ebben az esetben épp a kreatív ember legfontosabb üzenete vész el, az, hogy miként találhatunk célokat és örömöket a létezés zűrzavarában.

Könyvemmel persze nem szeretnék semmit sem bebizonyítani. Később értelmezendő eredményeim szigorúan az adatokból származnak, nem saját prekoncepcióim vagy mások elképzeléseinek újrafeldolgozásai. Kivételes emberek számolnak be kreativitásuk kibontakozásának történetéről e lapokon, mely történetek tartalma nem redukálható ügyesen megfogalmazott definíciókra vagy felszínes technikákra. A végső történet gazdagságával és teljességével az emberi lélek mélyen nyugvó lehetőségeit tárja elénk. Most, hogy a következő fejezetek témáit valamelyest felvázoltuk, folytatódhat az előadás.

ELSŐ RÉSZ – A kreatív folyamat

MÁSODIK FEJEZET –

Hol van a kreativitás?

A válasz egyértelmű: A kreativitás valamiféle mentális tevékenység, bizonyos különleges személyek fejében megtörténő felismerés. Az ilyen kurta meghatározás azonban félrevezető lehet. Amennyiben kreativitáson valami új és értékes ötletet vagy cselekedet értünk, akkor pusztán a személy saját beszámolóját nem fogadhatjuk el elégséges kritériumként. Külső referencia híján ki mondja meg azt, hogy egy gondolat valóban új, a társadalom értékelése nélkül pedig azt, hogy valóban értékese. A kreativitás tehát nem pusztán az emberek fejében jelenik meg, hanem az emberek gondolatainak és szociokulturális környezetének interakciójában. Rendszerszintű s nem egyéni jelenség. Hadd érzékeltessem ezt néhány példával.

Még az egyetem befejezése előtt néhány évig részmunkát vállaltam az egyik chicagói kiadónál. Hetente legalább egyszer kaptunk postán kéziratokat különféle ismeretlen szerzőktől, akik mindannyian valamilyen nagy horderejű felfedezést tettek. Mondjuk egy nyolcszáz oldalas kötetben a legapróbb részletességgel leírták, hogy az Odüsszeia szövegelemzése szerint az elfogadott vélekedéssel szemben Odüsszeusz nem a Földközi-tengeren hajózott. A szerző számításai szerint, figyelembe véve az utazás jellegzetes pontjait, a megtett távolságokat és a csillagok Homérosz által említett állását, egyértelmű, hogy az ókori hajós Florida partjai mellett vitorlázott el.

Voltak továbbá tankönyvek repülőcsészealj-építéshez, elképesztően pontos tervrajzokkal, amelyekről – miután alaposan szemügyre vettük a rajzokat – kiderült, hogy egy háztartási gép használati utasításából másolták ki őket. Azért volt lehangoló az ilyen kéziratokat olvasni, mert szerzőik valóban elhitték, hogy valami új és fontos dologra jöttek rá, és hogy kreativitásuk elismerésére csak a hozzám és az összes többi kiadó szerkesztőihez hasonló nyárspolgárok összeesküvése miatt nem kerül sor.

Néhány éve a tudós társadalom felkapta a fejét arra a hírre, mely szerint két kémikusnak sikerült laboratóriumi körülmények között hidegfúziót létrehoznia. Amennyiben a hír tényleg igaz, akkor nem máshoz, mint az emberiség egyik legrégebbi álmához, az örökmozgóhoz kerültünk egy lépéssel közelebb. Néhány tébolyult hónappal később, miközben laboratóriumok a világ minden pontján próbálták megismételni a kísérletet – olykor látszólag eredményesen, de általában eredménytelenül –, kezdett derengeni, hogy hibásak voltak az állítás alapját képező kísérletek. A korábban a század legkreatívabb tudósaiként ünnepelt kutatók hirtelen kínossá váltak az akadémiai körök számára, ők viszont a szóbeszéd szerint szilárdan hittek saját igazukban, lévén meggyőződve arról, hogy hírnevüket féltékeny kollégáik tették tönkre.

Jacob Rabinow feltaláló, egyben a washingtoni székhelyű National Bureau of Standards (Nemzeti Szabványügyi Hivatal) találmányokat elbíráló munkatársa sok hasonló történetet tud mesélni olyan emberekről, akik azt gondolják, hogy örökmozgó gépeket állítottak össze:

Sok olyan feltalálóval találkoztam, akik lehetetlen, elméletileg sem működő gépeket találtak fel. Akár három évet is eltöltenek azzal, hogy elektromosság nélkül, mágnesekkel hajtsanak egy motort. Megmagyarázod nekik, hogy nem fog működni – ellentmond a termodinamika második törvényének. Erre azt válaszolják, hogy: „Ne gyere nekem a francos washingtoni törvényeiddel!”

Kinek van igaza: az egyénnek, aki hisz saját kreativitásában vagy környezetének, amely kétségbe vonja? Az egyén oldalán állva a kreativitás szubjektív jelenséggé válik, azaz kreatívnak lenni annyi, mint belső bizonyossággal tudni azt, hogy amit gondolok vagy csinálok, az új és értékes. Semmi probléma nincs ezzel a kreativitásdefinícióval egészen addig, amíg észre nem vesszük, hogy aszó elvesztette eredeti jelentését. Olyan vadonatúj dolgot kellene hogy jelentsen, amelyet más emberek kellőképpen fontosnak találnak ahhoz, hogy a kultúrába beépülhessen. Ha úgy döntünk, hogy társadalmi megerősítés szükséges a kreativitás megállapításához, akkor az egyéni szintnél tágabb definícióra van szükségünk. Ebben az esetben lényeges, hogy a belső bizonyosságot megfelelő szakemberek – a földtől túlságosan elrugaszkodott kéziratok esetében a kiadó szerkesztői, a hidegfúzió esetében pedig más tudósok – is igazolják. Nem lehet köztes álláspontot képviselni és azt mondani, hogy míg néha elegendő a belső bizonyosság, más esetekben szükség van külső megerősítésre. Az ilyen kompromisszumok jókora kiskaput hagyva lehetetlenné teszik annak eldöntését, hogy mi kreatív, és mi nem.

A „kreativitás” kifejezés sajnos, ahogy a mindennapokban használjuk, túlságosan átfogó. Rengeteg zavart okoz, hogy túl sok mindenre vonatkozik. A tisztánlátás kedvéért legalább három, ezzel a jelzővel illethető Jelenséget különböztethetünk meg egymástól.

Az első, hétköznapi beszélgetésekben rendszeresen használt értelemben azokra az emberekre vonatkozik, akik szokatlan gondolatokat fejeznek ki, érdekesek és inspirálók – mondjuk, szokatlanul fürge észjárásúak. Eszerint egy remek beszélgetőpartner, egy széles látókörű és gyors felfogású ember is nevezhető kreatívnak. Amennyiben nem járulnak hozzá valami maradandó jelentőségű dologhoz, az ilyen embereket a kreatív helyett inkább a briliáns jelzővel illetném – és a továbbiakban nem is ejtenék róluk több szót.

A szó második lehetséges értelmezése azokra vonatkozik, akik újszerű és eredeti módon fogják fel a világot. Friss szemmel közelítik meg a jelenségeket, ítéleteik bölcsek, s fontos, de maguknak megtartott következtetésekre juthatnak. Ezeket az embereket egyénileg kreatívnak nevezem, és próbálok minél többet foglalkozni velük (különösen a 14. fejezetben, melyet teljesen ennek a témának szenteltem). Szubjektív jellege miatt sajnos igen nehéz ezzel a fajta kreativitással foglalkozni, bármilyen fontos is azok számára, akik megélik.

Az utolsó értelmezés olyan egyéniségeket jelöl, akik – mint Leonardo, Edison, Picasso vagy Einstein – kultúránkat valamilyen jelentős szempontból megváltoztatták. Ők a fenntartás nélküli kreatívak. Minthogy az, amit ők elértek, definíció szerint mindenki számára elérhető, róluk könnyebb írni, és a kutatásomba bevont személyek is ebbe a csoportba tartoznak.

A három értelmezés között nemcsak fokozatbeli különbség van, a kreativitás utolsó típusa nem egyszerűen az első kettő fejlettebb formája. A kreativitás eltérő, egymástól jórészt független módozatairól van szó. Gyakran előfordul például az, hogy egy káprázatos, mindenki által kivételesen kreatívnak tartott elme soha semmilyen jelentős dolgot nem ér el, létezésének – kivéve talán azok emlékezetében, akik ismerték – semmilyen nyoma nem marad. A történelemre legnagyobb hatást gyakorló emberek némelyikének viselkedése ugyanakkor, hátrahagyott alkotásaikat leszámítva, az eredetiség vagy eszesség legcsekélyebb jelét sem mutatja.

Leonardo da Vinci például, aki a szó harmadik értelmében egyértelműen az egyik legkreatívabb személy volt a világon, viselkedésében inkább visszahúzódó, majdhogynem megszállott volt. Ha egy koktélpartin összefutnánk vele, valószínűleg fárasztó és unalmas alaknak tartanánk, és az első adandó alkalommal faképnél hagynánk. Isaac Newtonnak vagy Thomas Edisonnak sem vették volna nagy hasznát egy partin, hiszen tudományos ügyeiken kívül szürkének és gépiesnek tűntek. A kivételes alkotók életrajzírói derekasan küzdenek azért, hogy hőseiket érdekessé és lenyűgözővé varázsolják, ám próbálkozásaik gyakrabban járnak kudarccal, mint szerencsével. Amit egy Michelangelo, egy Beethoven, egy Picasso vagy egy Einstein elért, inkább csak saját területükön bámulatos. Rendkívüli teljesítményűk nélkül magánéletük, hétköznapi ötleteik és cselekedeteik aligha lennének említésre méltóak – szavaikat és tetteiket is csak ennek fényében értékeli az utókor.

Az itt használt definíció szerint a kutatásban szereplők között az egyik legkreatívabb személy John Bardeen. Ő volt az első, aki kétszer nyerte el a fizikai Nobel-díjat. Az egyiket a tranzisztor kifejlesztéséért, a másodikat a szupravezetéssel kapcsolatos munkájáért kapta. Kevesen barangolták be ennyire keresztül-kasul és ilyen mélyen a szilárdtestfizika területét, vagy álltak elő ilyen jelentős meglátásokkal. Bardeennel azonban a munkáján kívüli témákról nem volt könnyű beszélgetni. Absztrakt gondolatmeneteket szőve lassan, meg-megállva öltötte egymásba szavait a „hétköznapi” témák iránti igen csekély, mondhatni, felszínes érdeklődéssel.

Minden további nélkül elképzelhető, hogy valaki kreatív teljesítményt hozzon létre anélkül, hogy briliáns vagy egyénileg kreatív lenne, ahogy az is lehetséges – sőt valószínű –, hogy aki egyénileg kreatív, a kultúrához soha semmit sem fog hozzátenni. Az életet a kreativitás mindhárom típusa érdekesebbé és kielégítőbbé varázsolja, vagyis gazdagítja. A jelen kontextusban azonban elsősorban a szó harmadik értelmére koncentrálok, és azt vizsgálom, hogy mi tartozik bele a kreativitás azon típusába, amely nyomot hagy a kulturális mátrixban.

Hogy tovább bonyolítsuk a helyzetet, vegyünk szemügyre két további, a kreativitással néha felváltva használt fogalmat. Az első a tehetség. A tehetség abban különbözik a kreativitástól, hogy olyan veleszületett képességre utal, amely révén valamely dolgot nagyon jóllehet csinálni. Michael Jordan például tehetséges sportoló, vagy Mozart tehetséges zongorista anélkül, hogy ennek okán bármelyiküket is kreatívnak gondolnánk. Saját mintánkban is szerepel néhány matematikában vagy zenében tehetséges személy, ám a többség minden nyilvánvaló tehetség nélkül ért cl kreatív eredményeket. Természetesen – mivel a tehetség viszonylagos fogalom – felmerülhet, hogy az „átlagos” emberekhez képest a kreatívak tehetségesebbek.

A másik fogalom, amelyet sokszor a „kreativitás” szinonimájaként használnak, a zsenialitás. Itt is van átfedés. Lehet, hogy az egyszerre briliáns és kreatív személyeket kellene zseninek tartani. A kultúrát azonban egy ember is jelentősen meg tudja változtatni, anélkül hogy zseni lenne. Bár a média a mintánkban szereplők közül többeket is megtisztelt a zseni jelzővel, ők maguk – és az interjúkban szereplő kreatív személyek többsége – elutasítják ezt a megnevezést.

A rendszermodell

Láthattuk, hogy a kreativitás nagy K-val, az, amelyik megváltoztatja a kultúra valamely aspektusát, sohasem csak egy ember elméjében létezik. E definíció értelmében a kulturális kreativitás nem a kulturális kreativitás körébe tartozna. Ahhoz, hogy egy ötletnek bármilyen hatása legyen, mások számára érthető formában kell tálalni, át kell juttatni a terület szakértőinek rostáján, végül pedig be kell építeni a megfelelő kulturális tartományba. Ennélfogva nem is azt a kérdést kell feltennünk, hogy mi a kreativitás, hanem hogy hol van.

A legértelmesebb válasz erre az, hogy a kreativitás leginkább egy három alapvető részből álló rendszer belső összefüggéseiben figyelhető meg. Az első ezek közül a tartomány, amely szimbolikus szabályok és folyamatok rendszere. Ilyen tartomány például a matematika vagy még finomabb felbontásban az algebra és a számelmélet. A tartományok a rendszerint kultúrának nevezett dologba vagy egy adott társadalom, illetve az emberiség egészének szimbolikus tudáshalmazába ágyazódnak bele.

A kreativitás második komponense a szakértői kör, amelybe a tartomány kapuőrei tartoznak. Ők döntik el, hogy egy adott ötlet vagy termék bekerüljön-e a tartományba. A képzőművészetekben a szakértői kör a tanárokat, múzeumi kurátorokat, műgyűjtőket, kritikusokat, illetve a kultúrával foglalkozó alapítványok és kormányzati szervek hivatalnokait jelenti. Ők választják ki az elismerésre, megőrzésre és emlékezésre érdemes műalkotásokat

A kreatív rendszer harmadik komponense végül az egyén. A kreativitás akkor jelenik meg, amikor egy adott tartomány, például a zene, a műszaki vagy üzleti tudományok, a matematika szimbólumait használva egy személynek új ötlete támad vagy újszerű elrendezésben látja a már meglévő dolgokat. Az újdonságot természetesen a megfelelő szakértői körnek ki kell majd választania és a releváns tartomány részévé tennie. A következő generáció tagjai már a megismerendő tartomány részeként fognak találkozni vele, és ha kreatívak, a maguk idejében majd tovább változtathatják. Bizonyos esetekben a kreativitás új tartományok kialakítását eredményezi, mint például Galilei esetében, aki a kísérleti fizikát indította útjára, vagy Freudnál, aki a neuropatológia létező tartományából metszette ki a pszichoanalízist. Természetesen, ha Galilei és Freud nem tudott volna híveket nyerni magának ahhoz, hogy más területekről érkezvén továbbvigyék gondolataikat, akkor elképzeléseiknek sokkal kisebb vagy talán semmilyen befolyása nem lett volna.

A fentiek alapján a definíció tehát a következő: kreativitás minden olyan tett, ötlet vagy termék, amely egy létező tartományt vagy megváltoztat, vagy új tartománnyá alakit át. A kreatív személy definíciója pedig: olyan személy, akinek a gondolatai vagy tettei megváltoztatnak valamely tartományt, vagy újat hoznak létre. Ne feledkezzük meg arról, hogy tartományokat nem lehet a felelős szakértői kör nyílt vagy hallgatólagos beleegyezése nélkül megváltoztatni.

A fenti felfogásból számos következmény levezethető. Nem feltétlenül szükséges például, hogy egy kreatív személy különbözzék bárki mástól, azaz nem „kreatív” személyiségvonása fogja meghatározni azt, hogy kreatíve, vagy sem. Az is számít, hogy az általa létrehozott újdonságot elfogadják-e a megfelelő tartomány részeként. Ez múlhat szerencsén, kitartáson, vagy egyszerűen azon, hogy az illető jókor, jó helyen legyen. Minthogy a kreativitást a tartomány, a szakértői kör és az egyén interakciója közösen hozza létre, a személyes kreativitás segíthet a tartományt megváltoztató újdonság létrehozásában, ám sem nem szükséges, sem nem elégséges feltétele a kreativitásnak.

Az egyén nem lehet kreatív olyan tartományban, amelynek nem része. Legyen egy gyerek bármilyen tehetséges matematikából, semmit sem tud majd hozzátenni, ha nem sajátítja el a matematika szabályait. A szabályok ismerete ugyanakkor nem elegendő, ugyanis az eredmények elismerésére és igazolására hivatott szakértői kör egyetértése nélkül a kreativitás nem érvényesülhet. Megfelelő könyvek és mentorok segítségével tehát egy gyermek egyedül is megtanulhatja ugyan a matematikát, az esetleges hozzájárulását elismerő tanárok és folyóirat-szerkesztők nélkül azonban nem lesz képes igazi hatást gyakorolni a tartományra.

A fentiek következménye továbbá, hogy a kreativitás csak már meglévő tartományokban és szakértői körökben jelenhet meg. Igen nehézkes állítás lenne például, az hogy „Ez a nő nagyon kreatívan gondoskodik” vagy „Ez a nő nagyon kreatívan bölcs”, ugyanis a gondoskodás és a bölcsesség – bármily fontosak is az ember túléléséhez – laza tartományokba szerveződnek, kevés általánosan elfogadott szabállyal és prioritással, ráadásul nincs olyan hozzájuk rendelt szakértői kör, amely megítélné, hogy a különféle állítások helyénvalóak-e. Az a paradox helyzet áll elő tehát, hogy az újdonság nyilvánvalóbb a viszonylag jelentéktelen, de könnyen mérhető tartományokban, ezzel szemben a valóban jelentős tartományokban a mérés igen nehézkes. Viszonylag könnyen megállapítható az, hogy egy számítógépes játék, egy rockszám vagy egy gazdasági program valóban újszerű, vagyis kreatíve, az viszont már jóval kevésbé, hogy az együttérzés vagy az emberi természet leírása újszerű-e, vagy sem.

A modellben helyet kap a kreativitás elismerésének gyakran rejtélyes időbeli ingadozása is. Fénykora, a II. Gyula pápa udvarában eltöltött évek után Raffaello hírneve festőként például igencsak hullámzó volt; Gregor Mendel csak fél évszázaddal a halálát követően vált híressé a kísérleti genetika megteremtőjeként; Johann Sebastian Bach zenéjét pedig porosnak tartva több generáción keresztül elutasították. A közkeletű magyarázat szerint Raffaello, Mendel és Bach mindig is kreatív volt, csupán hírnevük változott a társadalmi elismerés kénye-kedve szerint. A rendszermodell azonban azt állítja, hogy a kreativitást nem lehet elválasztani az elismeréstől. Ismeretlensége évei alatt Mendel tehát nem volt kreatív, hiszen eredményeit akkor nem tartották fontosnak, egészen addig, amíg egy brit genetikus csapat a 19. század végén fel nem fedezte evolúciós vonatkozásait.

Raffaello kreativitása a művészettörténeti-művészetkritikai elméletek és a korok esztétikai ízlésének változása függvényében hullámzik. A rendszermodell szerint elfogadható dolog azt állítani, hogy Raffaello kreatív volt a 16. és a 19. században, de a kettő között vagy az azóta eltelt időben nem. Raffaello akkor kreatív, amikor művei felbolygatják a közösséget, és az emberek festményeiben új távlatokat látnak. Ezzel szemben, amikor a művészet bennfentesei modorosnak és szokványosnak ítélik meg képeit, Raffaello nem több egy ügyes kezű rajzolónál, aki rendkívül finoman bánik ugyan a színekkel – talán még egyénileg is kreatív –, de nem nevezhető nagy K-val kreatívnak. Amennyiben a kreativitás több mint egyéni meglátás, és tartományok, szakértői körök, egyének együttesen hozzák létre, akkor a kreativitást a történelem során újból és újból meg lehet teremteni, le lehet rombolni vagy ismét életre kelteni. Nézzük, hogyan kommentálja a kérdést egyik interjúalanyunk, Anthony Hecht költő:

Az irodalmi elismerés folyamatosan változik. Néha nevetséges módon, könnyelműen. Az egyik volt kollégám az angol tanszék egyik értekezletén nemrég kijelentette, hogy már nem fontos Shakespeare-t tanítani, hiszen többek között a nőket sem értette igazán. Noha ez a megjegyzés rendkívül felületes, mégis komolyan véve azt jelenti, hogy az egész világirodalomban nincs senkinek bérelt helye, hogy a kánon folyamatosan változik. Ez jó is, meg rossz is. John Donne szinte nem is létezett a 19. században, az Oxford Book of English Verse mindössze egy versét tartalmazza. Miután azonban Herbert Grierson és T. S. Eliot sikeresen feltámasztotta, a 17. századi költészet egyik legnagyobb alakjává vált. A lényeg, hogy nem volt mindig az. A zenében is hasonló a helyzet, J. S. Bach például majd kétszáz évig szinte teljesen árnyékban volt, s csak Mendelssohn fedezte fel újra. Állandóan újraértékeljük tehát a múltat, ami jó, értékes és bizony szükséges dolog.

A dolgok fenti felfogása sokak számára eszementnek tűnhet. Általában úgy gondolkodunk, hogy mondjuk egy Van Gogh formátumú művész mindig is kiemelkedően kreatív zseni volt, csak éppen kortársai nem ismerték fel. Szerencsére mára már ráébredtünk festői nagyságára, és elismerjük kreativitását. Keveseknek üti meg a fülét az állításban implicite megbúvó feltételezés, amely szerint azt állítjuk, hogy mi sokkal jobban tudjuk, mi az igazán nagy művészet, mint Van Gogh kortársai – azok a szűklátókörű kispolgárok. Vajon mi igazolja a tudat alatti önteltségen kívül ezt a vélekedést? Teljesítményének ennél objektívebb értékelése szerint Van Gogh akkor lett kreatív, amikor elegendő számú műértő gondolta úgy, hogy festményei valami fontossal szolgálhatnak a művészet tartománya számára. E nélkül a reakció nélkül Van Gogh maradt volna az, ami sokáig volt: egy zavart férfi, aki furcsa olajképeket fest.

A rendszermodell talán legfontosabb következtetése, hogy adott helyen és időben a kreativitás szintje nem egyedül az egyéni kreativitástól függ, hanem attól is, hogy a megfelelő tartományok és szakértői körök mennyire alkalmasak az új gondolatok felismerésére és terjesztésére. Ennek rengeteg praktikus következménye van a kreativitás fejlesztésére tett erőfeszítésekre nézve. Ma sok amerikai vállalat rengeteg pénzt és időt költ alkalmazottai eredetiségének fejlesztésére, abban a reményben, hogy a piacon versenyelőnyt szerez. Az ilyen programok azonban mindaddig hatástalanak maradnak, amíg a vállalat vezetői nem tanulják meg kiszűrni a záporozó új ötletek közül az értékeseket, illetve ezek megvalósítását.

A Motorolánál Robert Galvint például jogosan aggasztja az a tény, hogy életben maradásukhoz a csendes-óceáni térség nagy étvágyú elektronikai gyártói közölt cégének a kreativitást a termelési folyamat tudatos részévé kell tennie. Jól látja, hogy ehhez mindenekelőtt a cégnél dolgozó több ezer mérnököt arra kell buzdítania, hogy próbáljanak minél több új ötlettel előállni. Olyan „brainstorming” üléseket vezettek tehát be, ahol az alkalmazottak szabadon asszociálhatnak anélkül, hogy ötleteik esetleges megvalósíthatatlansága miatt nevetségessé válnának. Az ezt követő lépések – hogyan választja ki a szakértői kör (ez esetben a menedzsment) az új ötletek kavalkádjából a megvalósításra érdemeset, s hogyan kerülhetnek be a kiválasztott ötletek a megfelelő tartományba (ez esetben a Motorola megvalósítási ütemtervébe) – azonban már kevésbé világosak. Mivel meg vagyunk győződve arról, hogy a kreativitás az egyénnél kezdődik, és ott is ér véget, hajlamosak vagyunk elsiklani afölött, hogy a legnagyobb ösztönzést az egyénen kívül történő változások adhatják.

A kreativitás és a reneszánsz

Jó példa a művészi kreativitás hirtelen fellángolására az 1400 és 1425 közötti Firenze. Ez volt a reneszánsz aranykora, és általánosan elfogadott tény, hogy az új, legfontosabb európai műalkotások jó része épp ez alatt a negyedszázad alatt született. A mesterművek bármilyen listáján ott a helye a Brunelleschi építette katedrális kupolájának, a keresztelőkápolna Ghiberti által alkotott „Paradicsom kapujának”, Donatello az orsan-michelei kápolnához készített szobrainak, Masaccio freskósorozatának a Brancacci-kápolnában vagy Gentile da Fabriano festményének, a Varázslat Imádata, a Szentháromság-templomban.

Mivel magyarázható a művészetek e pazar virágzása? Ha a kreativitás teljes egészében az egyénen belülről fakadna, azt kellene mondanunk, hogy valamilyen ok miatt a 14. század utolsó évtizedeiben szokatlanul sok kreatív művész született Firenzében. Lehet, hogy valami elképesztő genetikai mutáció jelent meg, esetleg az oktatás hirtelen átalakulásának köszönhetően lettek a firenzei gyerekek kreatívabbak. A tartományt és a szakértői kört egyaránt magában foglaló magyarázat azonban sokkal ésszerűbb megoldást kínál.

A tartomány szempontjából a reneszánszt részben az tette lehetővé, hogy újra felfedezték a római kori építészetet és szobrászatot, mely az úgynevezett sötét középkor évszázadai alatt feledésbe merült. A 13. század vége felé buzgó tudósok Rómában és másutt antik romokat tártak fel, ókori stílusokat és technikákat másoltak és elemeztek. Ez a lassú előkészítő munka a 15. század fordulójára hozta meg gyümölcsét, midőn a kor kézművesei és művészei a rég feledésbe merült tudás birtokába jutottak.

Firenze katedrálisa, a Santa Maria del Fiore nyolcvan évig állt nyitva az ég alatt, mivel senki sem tudta, hogyan kell kupolát építeni hatalmas apszisa fölé. Ha a kupola íve elért egy bizonyos magasságot, egyszerűen nem tudták megakadályozni semmilyen módszerrel a falak beomlását. Buzgó fiatal művészek és elismert építészek minden évben beadták pályázataikat a katedrális építését felügyelő Opera del Duomo bizottságnak, de egyikőjük terve sem bizonyult meggyőzőnek. A bizottság a város vezető politikusaiból és üzletembereiből állt, akik személyes hírnevüket tették kockára döntéseikkel. Nyolcvan éven át nem találtak az ajánlott megoldások közül olyat, amely a kupola megépítésére, így a város és önmaguk számára alkalmas és méltó lett volna.

Akkor azonban a humanista tudósok érdeklődni kezdtek a római Pantheon iránt, megmérték annak hatalmas kupoláját és megpróbálták nyomon követni építészeti megoldásait. A Pantheont a 2. században Hadrianus császár építtette újjá, csaknem 22 méter magas kupolájának átmérője 43 méter volt. Ekkora épületet több mint egy évezreden át nem építettek, és a módszer, amely a rómaiak számára lehetővé tette, hogy úgy húzzák fel a szerkezetet, hogy ne omoljon össze, a barbár inváziók sötét századai alatt hosszú időre feledésbe merült. Ekkorra azonban, hogy a béke és a kereskedelem feltámasztotta az itáliai városokat, a tudás is kezdett lassan újjáéledni.

Brunelleschi, aki 140 l-ben valószínűleg az ókori romok kedvéért látogatott Rómába, felismerte a Pantheon tanulmányozásának jelentőségét. A firenzei dóm kupoláját elgondolása szerint az oldalnyomás megtartásában segítséget nyújtó belső kő boltív szerkezetére, valamint az ezek között halszálkakötéssel épített téglafalazatra lehet terhelni. Elgondolását nem kizárólag a római kori építészeti megoldásokra alapozta, hanem figyelembe vette a közbülső századok egyéb építészeti stílusát, többek között a gótikus módszereket is.

Amikor terveit bemutatta a bizottságnak, a testület egyből felismerte, hogy kivitelezhető és tetszetős megoldással állnak szemben. A felépült kupola új és diadalmas formává vált, ihletet adva az őt követő építészek százainak, közöttük Michelangelónak, aki erre alapozta a Szent Péter-bazilika kupolájának terveit.

Bármily nagy hatása volt is az ókori művészet újrafelfedezésének, a hirtelen elérhető információ önmagában nem lenne elégséges magyarázat a firenzei reneszánsz virágzására. Ilyen alapon rengeteg új művészi formának kellett volna a többi olyan városban is megjelennie, ahol ezek az ősi stílusok valamilyen nyomot hagytak. Noha bizonyos értelemben ez így is volt, a művészeti alkotások mennyiségében és mélységében egyetlen más város sem mérhető Firenzéhez. Vajon miért?

A magyarázat az, hogy a művészeti közeg éppen akkor vált különösen kedvezővé az új alkotások számára, amikor a művészet ókori tartományait ismét felfedezték. Firenze ekkor Európa egyik leggazdagabb városa volt, először kereskedelme, majd gyapjú-és textilipara révén, végül pedig gazdag kereskedői, pénzügyi szakértelmének köszönhetően. A 14. század végén számos olyan jelentős bankár – a Mediciek nem is tartoztak közéjük – élt a városban, aki évenként jelentős összegű kamatokat kapott külföldi királyoknak, uralkodóknak nyújtott kölcsönei után.

Miközben a bankárok pénzesládái egyre jobban megteltek, a városban egyáltalán nem volt nyugalom. A nincsteleneket kegyetlenül kizsákmányolták, és minden pillanatban fennállt a veszély, hogy a gazdasági egyenlőtlenségek táplálta politikai feszültségek nyílt viszályba torkollnak. A pápa és a császár küzdelme, amely az egész kontinenst megosztotta, a városon belül a Guelfek és a Ghibellinek torzsalkodásában öltött testet. A dolgot tovább nehezítette, hogy a Firenzét körülvevő városok, Siena, Pisa és Arezzo féltékenyen szemlélték feltörekvését és gazdagságát, és ugrásra készen álltak, hogy a firenzei kereskedelemből és területekből megkaparintsák, amit csak lehet.

A gazdagság és bizonytalanság e légkörében döntöttek úgy a város polgári vezetői, hogy jelentős befektetésekkel Firenzét a keresztény világ legszebb városává – az ő szavaikkal élve „új Athénná” építik át. Úgy érezhették, hogy monumentális templomok, lenyűgöző hidak, káprázatos paloták megépítésével, pazar freskók és fenséges szobrok megrendelésével mágikus védőburkot vonnak házaik és üzleteik köré. És bizonyos tekintetben nem is tévedtek. Amikor több mint ötszáz évvel később Hitler a visszavonuló német csapatoknak parancsot adott, hogy robbantsák fel az Arno hídjait, a környező városokat pedig tegyék a földdel egyenlővé, a szárazföldi erők parancsnoka megtagadta az engedelmességet arra hivatkozva, hogy túl sok szépség tűnne el örökre a földről – és a város megmenekült.

Ne felejtsük el, hogy amikor a firenzei bankárok, egyházi személyek és a nagy céhek vezetői amellett döntöttek, hogy a várost lenyűgözővé varázsolják, nem egyszerűen odavetették pénzüket a művészeknek, ölbe tett kézzel várva az eredményeket. Ők maguk is oroszlánszerepet vállaltak a megrendelt munkák ösztönzésében, értékelésében és kiválasztásában. A művészeket addig elképzelhetetlen teljesítményekre sarkallta, hogy a város legtekintélyesebb polgárait és a köznépet egyaránt komolyan foglalkoztatta munkájuk eredménye. A bizottság folyamatos bátorítása és szőrszálhasogatásai nélkül a katedrális kupolája valószínűleg nem lenne olyan gyönyörű, amilyen végül is lett.

További példa a korabeli firenzei művészi szakértői kör működésére a keresztelőkápolna északi, még inkább a keleti ajtaja, amely vitathatatlanul a kor egyik remekműve, és amelyről Michelangelo, lélegzetelállító szépségét látva kijelentette, hogy akár a „Paradicsom Kapuja” is lehetne. Építésekor külön, a középületre szánt ajtók megépítését felügyelő bizottságot állítottak fel, amely kimagasló egyéniségekből, elsősorban a munkát finanszírozó gyapjúszövő céhek vezetőiből állt. A bizottság úgy döntött, hogy minden ajtó bronzból készüljön, és tíz tábla borítsa őket ószövetségi témájú illusztrációkkal. Ezután levélben kimagasló filozófusok, írók és egyházi személyek véleményét kérték ki arról, hogy mely jelenetek kerüljenek az ajtótáblákra, és hogyan ábrázolják őket. A válaszok beérkezése után felállítottak egy listát az ajtókra vonatkozó részletes előírásokról, és 1401-ben meghirdették a versenyt a tervek elkészítésére.

A bizottsághoz beadott számos tervrajzokból végül öt maradt fenn a rostán – köztűk Brunelleschié és Ghibertié. A kiválasztottak egy évet kaptak arra, hogy bronzból elkészítsék az egyik ajtótábla díszítését, amelynek „Izsák feláldozását” kellett ábrázolnia, és Ábrahámon kívül legalább egy angyalt és egy bárányt is meg kellett jeleníteni benne. A bizottság erre az egy évre nagyvonalú összeget utalt ki a művészek számára az eltöltött idő és a felhasznált az anyagok fejében. Amikor 1402-ben a zsűri újra összeült, hogy megtárgyalja az újonnan beérkezett műveket, Ghiberti tábláját választotta, amely nemcsak technikailag volt jobb, hanem kompozíciójában is egyszerre megkapóan természetes és antik.

Lorenzo Ghiberti ekkor huszonegy éves volt. A következő húsz évet az északi ajtó befejezésével töltötte, majd újabb huszonhét évet a híres keleti ajtó elkészítésével. 1402 és 1452 között, majdnem fél évszázadon keresztül a keresztelőkápolna ajtóinak tökéletesítése kötötte le. Persze közben több megbízást is teljesített, többek között szobrokat faragott a Mediciek, a Pazzik, a kereskedőbankárok céhe és más neves személyek számára, ám hírnevét mégis a Paradicsom Kapuja alapozta meg, amely megváltoztatta a nyugati világ képzőművészetekről alkotott felfogását.

Brunelleschire a római építészet volt hatással, Ghiberti pedig római szobrászatot tanult, és azt próbálta utánozni. Egyrészt igyekezett kifürkészni a nagy bronzformák öntésének technikáját, másrészt kitanulta a római kori sírokra vésett klasszikus arcélábrázolásokat, és ezekről mintázta az ajtótáblák alakjainak arckifejezéseit. Az újra felfedezett klasszikusok nála is ötvöződtek a sienai gótikus szobrászattal. Alighanem különösebb túlzás nélkül állítható, hogy a Paradicsom Kapuját az a gondoskodás, érdeklődés és támogatás tette ennyire széppé, amely az építkezést felügyelő bírák képviseletében az egész közösségtől feléjük áramlott. Ha valami Ghibertit és társait önmagukat meghaladó munkára sarkallta, az a munkájukat övező erős verseny és a rájuk összpontosuló figyelem volt. A művészetszociológus Arnold Hauser tehát helyesen értékeli így ezt az időszakot „A kora reneszánsz művészetében… az alkotás kiindulópontját legfőképpen nem az alkotóvágyban, a szubjektív önkifejezésben és a művész spontán ihletettségében találjuk, hanem a megrendelő kívánságaiban”.

Természetesen a firenzei művészet remekművei sohasem készültek volna el pusztán azért, mert újra felfedezték a művészet ókori tartományát, vagy mert a vezetők úgy döntöttek, hogy széppé varázsolják városukat. Művészegyéniségek nélkül a reneszánszra nem kerülhetett volna sor. Végül is Brunelleschi volt az, aki kupolát épített a Santa Maria Novella fölé, és Ghiberti volt az, aki életét a Paradicsom Kapujának kiöntésével töltötte. Ugyanakkor ne felejtsük el, hogy a korábbi példák és a város támogatása nélkül Brunelleschi és Ghiberti nem alkothatta volna meg, amit megalkotott. Igen valószínű, hogy ha a szakértői kör és a tartomány szerencsés találkozásának idején ez a két művész nincs a világon, akkor valaki más lett volna ott helyettük, és építette volna meg a kupolát vagy az ajtókat. Egy szó, mint száz, az ilyen szétbonthatatlan összefonódások miatt kell a kreativitást nem az egyénen, hanem egy rendszer kapcsolatain belüli dolognak tekinteni.

A tudás és a tett tartományai

Úgy tűnik, hogy az élő szervezetek – minket, embereket kivéve – az érzékletekre többé-kevésbé kódolt válaszok révén fogják fel a világot. A virágok a nap felé fordulnak, a mágneses vonzásra érzékeny amőbák testüket az északi sark felé fordítják, a kéksármány fiókái pedig már a fészekben kikandikálva megtanulják a csillagok állását, hogy amikor arra kerül a sor, hatalmas távolságokat legyenek képesek megtenni éjszakánként anélkül, hogy eltévednének. A denevérek a hangra érzékenyek, a cápák a szagra, a ragadozó madaraknak pedig hihetetlenül fejlett a látásuk. Minden faj olyan információkon keresztül tapasztalja és ismeri meg környezetét, amelyek feldolgozására érzékszerveit beprogramozták.

Ugyanez vonatkozik az emberre is. A világra nyíló, génjeink szabta, szűk ablakon túl, a szimbólumok útján közvetített információk révén azonban nekünk sikerült a valóság új perspektíváit is megnyitnunk. Tökéletes párhuzamos vonalak a természetben nem léteznek, de létezésüket feltételezve Eukleidésznek és követőinek sikerült felépíteniük a téri relációk olyan rendszerét, amely sokkal pontosabb annál, mint amit a puszta szem és az agy önmaga erejéből elérni képes. Különbségeikkel együtt a lírikus költészet és a mágneses rezonancia színképelemzése egyaránt lehetővé teszi, hogy olyan információhoz jussunk hozzá, amelyről addig sejtelmünk sem volt.

A szimbólumok által közvetített tudás a testünkön kívüli, azaz extraszomatikus. Nem a kromoszómáinkba kódolt kémiai jelek révén adódik tovább, hanem szándékosan kell továbbörökítenünk és megtanulnunk őket. Ebből az extraszomatikus információból épül fel mindaz, amit kultúrának hívunk. A szimbólumok által hordozott tudás diszkrét tartományokba rendeződik – geometria, zene, vallás, jogrendszerek és így tovább. Minden tartománya saját szimbolikus elemeiből, szabályaiból épül fel, többnyire saját jelölési rendszerrel. Sok tekintetben minden tartomány olyan parányi, zárt világot képvisel, amelyben az egyén világosan és teljes figyelemmel irányíthatja gondolatait és cselekedeteit.

Az emberi kreativitás talán legjobb bizonyítéka a tartományok létezése. A matematikai analízis és a gregorián zene létezése egyaránt azt mutatja, hogy olyan rendezett mintázatokat is képesek vagyunk megtapasztalni, amelyeket a biológiai evolúció nem programozott génjeinkbe. Egy tartomány szabályait megtanulva rögvest túllépünk a biológiai korlátokon, és belépünk a kulturális evolúció világába. Minden egyes tartomány kiterjeszti az egyéniség határait, és megnöveli érzékenységünket és képességünket arra, hogy megtaláljuk helyünket a világban. Minden egyes embert közel végtelen számú tartomány vesz körül, amelyek potenciálisan mind képesek új világokat feltárni azok előtt, akik szabályaikat elsajátítják s új erőkkel ruházzák fel őket. Megdöbbentő, hogy milyen kevesen vesszük a fáradságot ahhoz, hogy kellő mennyiségű szellemi energiát fordítsunk akár csak egyetlen tartomány szabályainak elsajátítására, hanem inkább megmaradunk a biológiai lét korlátai között.

A legtöbb ember számára a tartományok a megélhetést jelentik. Tehetségünk szerint leszünk ápolók, vízvezeték-szerelők, orvosok vagy közgazdászok, és persze az is fontos, hogy megélhessünk belőle. Vannak ugyanakkor olyanok is – a kreatív emberek általában ebbe a csoportba tartoznak –, akik azért választanak egy adott tartományt, mert erős elhívatottságot éreznek iránta. Náluk annyira tökéletes az illeszkedés, hogy a tartomány szabályain belüli tevékenység számukra már önmagában jutalomértékű, és ellenszolgáltatás nélkül is folytatnák, pusztán a tevékenység öröméért.

A tartományok sokfélesége ellenére szinte ugyanazon okok miatt hajlunk arra, hogy önmagukért foglalkozzunk velük. Az atomfizikának, a mikrobiológiának, a költészetnek vagy a zeneszerzésnek nincs sok közös szimbóluma, eltérő tartományaik azonban meghökkentően hasonló okok miatt csábítanak bennünket. Leggyakoribb motívumaink, hogy rendezett formába szeretnénk önteni tapasztalatainkat, halálunk után is fennmaradó dolgokat igyekszünk teremteni, gazdagítani próbáljuk az emberiség jelenlegi eszköztárát.

A kérdésre, hogy hétéves korában miért döntött úgy, hogy költő lesz, Faludy György így felelt: „Mert féltem a haláltól.” Elmagyarázta, hogy szavakból felépíteni valamilyen rendszert – amely igazsága vagy szépsége révén jó eséllyel éli túl költője testét –, a dac és a remény műve, és hogy a következő hetvenhárom évre ez adott értelmet és irányt életének. Belső sürgetése ugyanarról szól, mint hogy a fizikus John Bardeennek azért kellett a szupravezetéssel foglalkoznia, mert egy súrlódásmentes világról álmodott, vagy a fizikus Heinz Maier-Leibnitz abbéli reménye, hogy egyszer majd az atom energia korlátlan erőforrást biztosit számunkra, vagy a fizikus-biokémikus Manfred Eigennek próbálkozása a világ keletkezésének megértésére. A különböző tartományok örvendetesen sokfélék, az okok azonban, amiért oly ellenállhatatlanul vonzódunk irántuk, egy kezünkön megszámolhatók. A teljesség megértésének Max Planck-i rögeszméje sok tekintetben az emberiség minden olyan próbálkozásának mozgatórugója, amely arra irányul, hogy meghaladjuk az igencsak rövid idő után halálra ítélt test korlátait.

A tartományok többféleképp segíthetik vagy gátolhatják a kreativitást. Három nagyobb dimenzió különösen fontos: felépítésük átláthatósága, a kultúrán belül elfoglalt helyzetük és hozzáférhetőségük. Mondjuk A és B gyógyszeripari cég versenyez ugyanazon a piacon. A kutatásra és fejlesztésre fordított összeg és a kutatók kreatív potenciálja a két vállalatnál egyenlő. Ha kizárólag a tartomány tulajdonságaira alapozva szeretnénk bejósolni, hogy az A vagy a B vállalat áll-e majd elő a leghatékonyabb új gyógyszerekkel, a következő kérdéseket tesszük fel: Melyik vállalatnak vannak részletesebb adatai a gyógyszerészetről? Hol rendszerezik jobban az adatokat? Más területekhez képest, mint például a termelés vagy a marketing, melyik vállalat kultúrája helyez nagyobb hangsúlyt a kutatásra? Hol ismerik el inkább a gyógyszerészeti tudást? Melyik cég adja át eredményesebben alkalmazottainak gyógyszerészeti ismereteit? Hol könnyebb a hipotézisek ellenőrzése? Ha más tekintetben a két vállalat változatlanul egyenlőnek bizonyul, valószínűleg a jobban strukturált, központibb és könnyebben megközelíthető lesz az, ahol a kreatív innováció végbemegy.

Gyakori megfigyelés, hogy bizonyos tartományokban – például a matematikában vagy a zenében – a kimagasló képesség korábban mutatkozik meg, mint más tartományokban, mint például a festészetben vagy a filozófiában. Hasonlóképpen felvetették, hogy egyes tartományokban a legtöbb kreatív teljesítmény fiatalok munkájának eredménye, míg más tartományokban az idősebbek vannak előnyben. A legkreatívabbnak a fiatalok által írt verseket tartjuk, míg az eposzokat inkább érett költők írják. A matematikus zseni húszas éveiben éri el fénykorát, a fizikus harmincas éveiben, a nagy filozófiai művek pedig általában az élet későbbi szakaszaiban születnek.

E különbségek legvalószínűbb magyarázata a tartományok eltérő felépítésében keresendő. A matematika szimbólumrendszerének szerveződése viszonylag kötött; belső logikája szigorú; a rendszer maximalizálja a világosságot és a redundancia hiányát. A szabályokat tehát egy fiatal ember is könnyen és gyorsan magáévá teheti, akár már néhány éven belül berobbanva a tartomány élvonalába. Ha pedig valaki egy újdonsággal áll elő – mint az a viszonylag fiatal matematikus, aki 1993-ban bemutatta a Fermat-sejtés rég várt bizonyítását –, azt ugyanezen strukturális okoknál fogva azonnal felismerik, és ha működik, elfogadják. A társadalomtudósoknak vagy a filozófusoknak ezzel szemben több évtizedbe telik a tartományukban való tájékozódás, és ha új ötlettel hozakodnak elő, a szakértői körnek több évébe kerül eldönteni, hogy ott van-e a helye a tudásbázisban.

Heinz Maier-Leibnitz mesélte, hogy valamelyik müncheni fizika-szemináriumán az egyik doktori diákja félbeszakította, és felrajzolta a táblára, hogy szerinte hogyan lehet másképpen ábrázolni egy szubatomi részecske viselkedését. A professzor megerősítette, hogy az új képlet valóban fontos előrelépés, és megdicsérte a diákot kiváló ötletéért. Még vége sem lett a hétnek, mondja Maier-Leibnitz, amikor egyre-másra érkeztek a telefonok a különböző német egyetemek fizikusaitól, azt tudakolván, hogy: „Igaz, hogy egyik diákja ilyen és ilyen ötlettel állt elő?” A következő héten már amerikai egyetemekről jöttek hívások, a keleti partról, két héten belül pedig a Cal Techről, a Berkeley-ről és a Stanfordról is érdeklődtek a kollégák.

Ilyen történetek az én szakmámon, a pszichológián belül elképzelhetetlenek lennének. Ha egy pszichológiaszemináriumon a világ bármely iskolájában felállna egy diák, a terem falain kívül akkor sem kavarna fel nagy port, ha a világ legmélyebb gondolatait fejtené is ki. Nem azért, mert a pszichológus hallgatók fizikus társaiknál kevésbé lennének intelligensek vagy eredetiek, vagy mert kollégáimmal együtt kevésbé lesnénk diákjaink új ötleteit, hanem mert néhány kiemelkedően strukturált részterületét leszámítva a pszichológia annyira diffúz gondolatrendszer, hogy csak többévnyi intenzív írás után mondhat bárki olyat, amit mások újnak és fontosnak ismernek el. A fiatal diák Maier-Leibnitz csoportjában végül fizikai Nobel-díjat kapott. Egy pszichológussal például ez sem történhetne meg.

Vajon egy strukturáltabb tartomány, ahol könnyebb a kreativitást meghatározni, „jobb”-e bizonyos értelemben – fontosabb, fejlettebb, komolyabb –, mint egy diffúzabb? Egyáltalán nem. Ha így lenne, akkor az olyan világosan strukturált tartományokat, mint a sakk, a mikroökonómia vagy a számítógép-programozás, fejlettebbnek kellene tartanunk az erkölcsnél vagy a bölcsességnél.

Tény ugyanakkor, hogy manapság egy könnyen mérhető, éles határokkal és jól meghatározott szabályokkal rendelkező tartományt komolyabban vesznek – az egyetemeken például az ilyen szakok általában könnyebben jutnak támogatáshoz. Egy szűken meghatározott tartományban a tanárok előléptetését is könnyebb megindokolni: Akár tíz kolléga is készségesen ír ajánlólevelet, melyben megindokolja, hogy X professzort azért kellene előléptetni, mert a kengurupatkány párzási szokásainak vagy a dravida nyelvcsaládbeli kötőmód-használat kutatásában ő a világ első számú szaktekintélye. Annak viszont, hogy tíz tudós megegyezzen abban, hogy ki a személyiségfejlődés első számú szaktekintélye, sokkal kisebb a valószínűsége. Könnyen előállhat tehát egy olyan sajnálatos tévedés, hogy a személyiségfejlődés tartományának tudományos tekintélyét kevesebbre becsüljük, mint a kengurupatkány párzási szokásait vizsgáló tartományét.

A jelenlegi történelmi közegben elsőbbséget élveznek a kvantifikálható tartományok. Azt hisszük, hogy csak a mérhető dolgok valóságosak, és hajlamosak vagyunk tudomást sem venni a nem igazán mérhetőkről. Így például az intelligenciát nagyon komolyan vesszük, mert az ennek nevezett mentális képesség tesztekkel mérhető. Azzal viszont kevesen törődnek, hogy mennyire érzékeny, altruista vagy segítőkész valaki, mivel ezek mérésére mind ez idáig nem született jó módszer. A jelenségnek mélyreható következményei vannak – például a társadalmi haladás vagy a társadalmi vívmányok meghatározásánál. A jövőkutató Hazel Henderson egyik életcélja, hogy rávegye a világ kormányait arra, hogy a bruttó nemzeti össztermékükbe (Gross National Product – GNP) kevésbé könnyen mérhető trendeket is számítsanak bele. A GNP – amennyiben kimaradnak belőle a környezetszennyezésnek, a természeti erőforrások kizsákmányolásának vagy az életminőség romlásának költségei – durván torzítja a valóságot. Hiába büszke egy ország az új autópályáira, ha a kipufogógázok miatt ugrásszerűen megnő a tüdőtágulásos megbetegedések száma.

A teljesítményt elbíráló szakértői körök

Ha az újításokhoz szükség van szimbolikus tartományra, akkor szükség van olyan szakértői körökre is, melyek eldöntik, hogy érdemese az innovációk körül nagy hűhót csapni. A sok új ötletnek csak töredéke válik végül a kultúra részévé. Az Egyesült Államokban például évente körülbelül százezer új könyvet adnak ki – vajon hányra fogunk közülük emlékezni tíz év múlva? Hasonlóképpen, ugyanebben az országban népszámláláskor körülbelül ötszázezer ember vallotta magát művésznek. Ha mindegyikük csak egy képet festene évente, az generációnként tizenötmillió képet jelentene. Vajon hány kerül közülük végül múzeumba vagy művészeti olvasókönyvekbe? Egy a millióból, tíz a millióból vagy egy a tízezerből! Esetleg egy?

A közgazdasági Nobel-díjas George Stigler a saját tartományán belül (elmerült ötletekkel kapcsolatosan ugyanerre hívta fel a figyelmet, és állítósai a tudomány egyéb területeire nézve is megállják helyüket:

A szakma túl elfoglalt ahhoz, hogy sokat olvasson. Mindig mondom kollégáimnak a Journal of Political Economynál, hogy minden olyan cikk, amit a hétezer előfizetőnkből tizenöt szakmabeli elolvas, az év egyik legfontosabb cikke.

A fenti számok alapján úgy tűnik, hogy a mémek vagy a kulturális információ egységei között legalább olyan ádáz verseny zajlik, mint a kémiai információ géneknek nevezett egységei között. A túlélés érdekében a kultúráknak ki kell selejtezniük a tagjaikban felmerült ötletek többségét. A kultúrák nem véletlenül konzervatívak – egyetlen kultúra sem képes a káosz veszélye nélkül magába olvasztani az összes létrehozott újdonságot. Ha, mondjuk, egyenlő figyelmet kellene fordítanunk mind a tizenötmillió képre, mennyi időnk maradna enni, aludni, dolgozni vagy zenét hallgatni? Másképp megfogalmazva, egyetlen ember sem engedheti meg magának, hogy a keletkező új dolgok közül ne csupán azok töredékére figyeljen, viszont egy kultúra sem maradna fenn sokáig, ha nem lenne legalább néhány olyan dolog, amelyre a többség odafigyel. Kijelenthetjük, hogy egy kultúra akkor létezik, ha az emberek zöme egyetért abban, hogy X festmény nagyobb figyelmet érdemel Y festménynél, vagy hogy X ötleten inkább érdemes elgondolkozni, mint Y ötleten.

A figyelem szűkös volta miatt kénytelenek vagyunk szelektálni: A létrejövő műalkotásoknak csak egy töredékét ismerjük el és tudjuk felidézni, csak néhány könyvet vagyunk képesek elolvasni, és az újabb és újabb technikai eszközök közül is csak néhányat fogunk megvásárolni. Az információáradatot a különféle szakértői körök vannak hivatva megszűrni, amelyek egyben segítenek a figyelmünkre érdemes mémek kiválasztásában is. A szakértői kört egy adott tartomány hozzáértő képviselői alkotják, akiknek többek között ítéletet is kell mondaniuk a tartományban születő eredményekről. Az újdonságok közül a szakértői kör tagjai választják ki a kanonizálásra érdemeseket.

A verseny velejárója, hogy a kreatív egyénnek meg kell győznie szakértői körét arról, hogy értékes innovációt hozott létre. Ez soha nem egyszerű feladat. Az elismerés utáni kemény hajsza szükségszerűségét emeli ki Stigler:

Azt hiszem, el kell fogadnunk a többiek ítéletét. Ha a saját dolgait mindenki maga bírálhatná el, akkor mindegyikünk az Egyesült Államok elnöke lenne, megkaptuk volna az összes kitüntetést, és így tovább. Ezért azt hiszem, azokra a dolgaimra vagyok a legbüszkébb, amelyekkel lenyűgöztem a többieket. Ezek történetesen épp azok a területek, mint az a kettő, amelyekben a munkámért a Nobel-díjat, meg ilyesmiket kaptam. Szóval, legalábbis, ami az életem szakmai oldalát illeti, azokra a munkáimra vagyok a legbüszkébb, amik a szakmabelieknek tetszettek.

Mindig is úgy tekintettem a tudós feladatára, hogy ő felel azért, hogy a kortársait meggyőzze gondolatainak jogosságáról és érvényességéről. Nem jár mindenhez meleg fogadtatás. Azt az előadói képességgel, az ötlet újszerűségével vagy akármivel kell kiérdemelni. Írtam olyan, ígéretesnek látszó témákról, amelyekből végül nem sok minden lett. Ez így van rendjén. Nyilván arról van szó, hogy nem jól ítéltem meg a helyzetet, hiszen nem valószínű, hogy egy egyéni ítélet jobb lehet számos jeles kolléga véleményénél.

A szakértői körök igen különböznek abban, hogy mennyire szélesek vagy specializáltak. Néhány tartomány esetén a szakértői kör szinte maga az egész társadalom. Az Egyesült Államok egész lakossága kellett ahhoz, hogy kiderüljön, vajon a New Coke[1] megőrzésre alkalmas újítás-e. Einstein relativitáselméletével kapcsolatosan ugyanakkor az a hír járja, hogy eleinte csak négy vagy öt ember értette az egész világon, azonban véleményük súlya elég volt ahhoz, hogy Einstein neve ismert legyen. A tágabb társadalmi közegnek nyilvánvalóan még Einstein esetében is volt beleszólása annak eldöntésébe, hogy munkája központi helyet érdemel-e a kultúránkban, vagy sem. Vajon mennyire befolyásolta hírnevét az, hogy úgy nézett ki, mint a hollywoodi filmek tipikus tudósa; hogy üldözték mindannyiunk ellenségei, a nácik; hogy felfedezésében sokan az értékek viszonylagosságának igazolását, az uralkodó társadalmi normák és vélekedések üdítő alternatíváját látták; hogy miközben türelmetlenül vártuk sok ódivatú hiedelem megdőlését, új bizonyosságokra is ki voltunk éhezve, és reménykedtünk abban, hogy Einstein fontos új igazsággal áll elő? A fenti megfontolásoknak ugyan semmi közük a relativitáselmélethez, de a média így mutatta meg Einsteint, és feltehetően ezek a jellemzők, nem pedig elméletének igazsága győzték meg az embereket arról, hogy érdemes őt bevenni a kultúra panteonjába.

A szakértői körök legalább háromféle módon tudnak hatni a kreativitásra. Egyrészt számít az, hogy reaktív vagy proaktív szakértői körről van-e szó. Egy reaktív szakértői kör nem inspiráló, és nem vonzza az újszerűséget, egy proaktív szakértői kör azonban igen. A reneszánsz elsősorban azért volt olyan bőkezű Firenzével, mert a pártfogók határozottan megkövetelték a művészektől az újdonságot. Az Egyesült Államokban azzal próbálunk proaktivitásra törekedni, hogy próbáljuk a fiatulok tudományos kreativitását például olyan tudományos versenyekkel és díjakkal ösztönözni, mint a Westinghouse, amelyet minden évben a száz legjobb középiskolai tudományos pályamű kap.[2] Ennél nyilván jóval többet lehetne tenni azért, hogy idejében támogassuk az újszerű tudományos gondolkodást. Több olyan vállalat van, mint például a Motorola, amelyek komolyan veszik azt, hogy a kreativitás fejlesztéséhez vezető egyik lehetséges út a proaktív szakértői kör kialakítása.

A másik lehetséges út, amelyen keresztül a szakértői kör befolyásolhatja az újdonságok megjelenését az, hogy keskeny vagy széles szűrön keresztül szelektálja-e az újdonságokat. Néhány szakértői kör túl konzervatív, és bármely adott pillanatban csak kevés számú új elemet enged a tartományba, a legtöbb újdonságot elutasítva csak az általuk legjobbnak tartott dolgot válogatják ki. Mások liberálisabbak, és így több új ötletet engednek a tartományba, viszont éppen ezért ezek a tartományok gyorsabban változnak. Mindkét véglet veszélyes lehet: Egy tartományt úgy is zátonyra lehet futtatni, hogy minden újdonságot megvonunk tőle, de úgy is, hogy túl sok asszimilálatlan újdonság bebocsátását engedélyezzük.

Végül pedig, egy szakértői kör akkor is ösztönözheti az újdonságok felszínre kerülését, ha jól illeszkedik a társadalmi rendszer többi részéhez, és képes a támogatásokat a saját tartományába terelni. A második világháború után például könnyű volt atomfizikusként új laboratóriumok, kutatóközpontok, kísérleti reaktorok építésére és új fizikusok képzésére támogatásokat szerezni, mivel a politikusok és a szavazók még mindig az atombomba és az általa képviselt lehetőségek iszonyatos hatása alatt álltak. A Római Egyetemen az ötvenes években néhány év leforgása alatt hétről kétszázra nőtt az elméleti fizika szakos hallgatók száma; s az arányok a világ más részein sem maradtak el nagyon ettől.

A tartományok és a szakértői körök többféleképpen képesek hatni egymásra. Olykor a tartomány döntően meghatározza a szakértői körmozgásterét; a természettudományoknál például a tudás bázis erősen korlátozza a vezető tudományos közeg kompetenciáját. Akármennyire is szeretné egy kutatócsoport kedvenc elméletét elfogadtatni, ha az addig felhalmozott tudás alapján kialakult konszenzus ellen szól, akkor szó sem lehet róla. A bölcsésztudományok terén viszont gyakran a szakértői köré az elsőbbség, és a vezető művészközeg dönti el a múltban gyökerező, szilárd irányvonalak nélkül, hogy mely műalkotásokat érdemes felvenni a tartományba.

Néha olyan szakértői kör veszi át egy-egy tartomány irányítását, amely nem kompetens az adott tartományban. Az egyház beleszólt Galilei csillagászati felfedezéseibe; a kommunista párt jó ideig nemcsak a szovjet genetikát, hanem a művészetet és a zenét is irányította; az Egyesült Államokban pedig manapság a fundamentalisták szeretnének beleszólni az evolúciótörténet oktatásába. Finomabb módszerekkel, akár szándékosan, akár nem, a gazdasági és politikai erők mindig befolyásolják a tartományok fejlődését. Idegennyelv-tudásunk még gyengébb lenne, ha az USA kormánya nem támogatna többé méltányossági programokat. Az opera és a balett jelentős külső támogatás nélkül egyszerűen eltűnne. A japán kormány hatalmas összegeket áldoz a mikroáramkör-tervezéssel kapcsolatos ötletek és alkalmazások ösztönzésére, míg a holland kormány, eléggé érthető módon, gátak és hidraulikus szerkezetek építésében bátorítja az úttörő munkákat. A román kormány, hogy megőrizze a dák kultúra tisztaságát, tevékeny részt vállal az etnikai kisebbségek művészi formáinak megsemmisítésében; a nácik pedig mindazt megpróbálták megsemmisíteni, amit „degenerált” zsidó művészetnek tartottak.

A szakértői körök időnként képtelenek megfelelően képviselni egy-egy konkrét tartományt. A tanulmányunkban szereplő egyik irányadó filozófus szerint, ha valaki ma filozófiát akar tanulni, akkor figyelmeztetni kellene rá, hogy közvetlenül a tartományban merüljön el, és a szakértői kört, úgy, ahogy van, kerülje el: „Azt mondanám neki, hogy olvassa el a filozófia nagy klasszikusait. És azt, hogy egyetemi képzésben sehol ne tanuljon filozófiát. Szerintem nincs jó filozófia szak. Mindegyik szörnyű” Mindazonáltal a tartomány feletti hatáskörökkel azért hivatalosan mégis a hozzáértők rendelkeznek, akár középiskolai vagy egyetemi tanárokról, vagy akárkiről van szó, akinek joga van megmondani, hogy egy új ötlet, vagy termék „jó”-e, vagy „rossz”. A kreativitás nem érthető meg anélkül, hogy azon szakértői területek szerepével ne lennénk pontosan tisztában, amelyek jogosultak eldönteni, hogy vajon egy-egy új dolog méltán lehet-e része valamely tartománynak.

Az egyén hozzájárulása

Végre eljutunk az újítások létrehozásáért felelős egyénig. A legtöbb kutatás a kreatív személyre fókuszál, mondván, hogy elmeműködését megértve megkaparinthatjuk a kreativitás kulcsát. Ám ez nincs mindig így. Igaz, hogy minden új ötlet vagy termék mögött van valaki, de ebből még nem következik, hogy lenne valamilyen közös, a kreativitásért felelős tulajdonságuk.

Kreatívnak lenni talán ahhoz áll a legközelebb, mint amikor valaki egy autóbaleset áldozata lesz. Van néhány olyan tulajdonság, amely növeli a baleset valószínűségét, például az, ha valaki fiatal és férfi, azonban pusztán a vezető tulajdonságai alapján nem tudjuk megmagyarázni az autóbaleseteket. Túl sok tényező játszik közre benne: az útminőség, a másik vezető, a közlekedés jellege, az időjárás és így tovább. A balesetek, akár a kreativitás, rendszerek, és nem egyének tulajdonságai.

Nem jelenthetjük ki, hogy az egyén lenne a kreatív folyamat elindítója. A firenzei reneszánsz esetében ugyanúgy mondhatnánk azt, hogy a szikra a római kori művészet újrafelfedezése volt, mint azt, hogy a város bankárainak ösztönzése. Brunelleschi és barátai még születésük előttről eredő gondolatok és tettek áramában találták magukat, s kihasználták annak lehetőségeit. Elsőre úgy tűnhet, hogy akart híressé tevő alkotások kezdeményezői voltak, valójában azonban csak katalizátorai egy sokkal komplexebb, többszereplős és többtényezős folyamatnak.

Amikor kreatív egyéneket sikereik titkáról faggattunk, az egyik legtöbbször ismétlődő – talán leggyakoribb – válasz így hangzott: „szerencsénk volt” A „jókor, jó helyen lenni” majdnem mindenkire jellemző válasz. Több, az egyetemi tanulmányaikat a húszas és harmincas években folytató kutató említi meg, hogy azok közé tartozott, akik elsőként találkoztak a kvantumelmélettel, és Max Planck és Niels Bohr munkáinak hatására alkalmazták a kvantummechanikát a kémiában, a biológiában, az asztrofizikában, de még az elektrodinamikában is. Az elmélet új tartományokra történt kiterjesztéséért néhányan közülük, mint például Linus Pauling, John Bardeen, Manfred Eigen és Subrahmanyan Chandrasekhar Nobel-díjat kaptak. Sok, az egyetemet a negyvenes években kezdő kutatónő említi, hogy ha nem lett volna olyan kevés férfi vetélytársa (ugyanis sokan hadba vonultak), akkor az egyetem nem vette volna fel őket, és feltehetően nem kaptak volna sem ösztöndíjat, sem pedig különleges bánásmódot a témavezetők részéről.

A szerencse a kreatív vívmányok kétségkívül fontos tartozéka. Az egyik rendkívül sikeres művész, akinek festményei kelendőek és a legjobb múzeumok falain lógnak, és aki megengedheti magának, hogy hatalmas birtokot tartson fenn lovakkal és úszómedencével, pironkodva vallotta be, hogy legalább ezer hozzá hasonlóan jó művész van a világon, akiknek a képeit senki sem ismeri, és a kutya sem törődik velük. Állítása szerint az egyetlen különbség közte és a többiek között az, hogy évekkel ezelőtt együtt iszogatott valakivel egy összejövetelen, akivel egymásra találtak, és barátok lettek. A férfi később sikeres műkereskedő lett, és mindent megtett azért, hogy reklámozza barátja műveit. Az események sorra követték egymást: egy gazdag gyűjtő vásárolni kezdte a művész munkáit, a kritikusok felfigyeltek rá, és egyik művét egy nagyobb múzeum felvette állandó gyűjteményébe. Amikor sikeres lett, a szakértői kör hirtelen felfedezte kreativitását.

Az egyéni hozzájárulásnak a kreativitásban játszott szerepét azért fontos kiemelni, mert általában túlértékelik. Nem szabad persze abba a hibába sem beleesnünk, hogy minden érdemétől megfosszuk az egyént. Egyes szociológusok és szociálpszichológusok szerint a kreativitás teljes egészében az attribúciótól függ, vagyis az alkotó egyén egy olyan üres vetítővászonhoz hasonlít, amelyre a társadalmi konszenzus vetít különleges képességeket. Minthogy szükségünk van a kreatív emberek létezésének hitére, néhány egyént felruházunk ezzel az illuzórikus tulajdonsággal. Ez szintén túlzott egyszerűsítés. Noha az egyén nem annyira fontos, mint általában gondolnánk, nem igaz az sem, hogy újítások keletkezhetnek az egyén hozzájárulása nélkül is, és hogy mindenki azonos eséllyel alkothat újat.

Bármennyire is a kreatív személyek kedvenc magyarázatról van szó, a szerencse emlegetése ugyanilyen túlzás. Linus Pauling generációjában az Európából érkező kvantumelmélettel szembesülő többi fiatal tudós miért nem vette hozzá hasonlóan észre, hogy mit jelent az elmélet a kémiára nézve? A negyvenes években sok nő szeretett volna tudós lenni. Miért csak ilyen kevesen ragadták meg a lehetőséget, mikor az egyetemek kapui tárva-nyitva álltak előttük? Nyilvánvalóan fontos jókor jó helyen lenni, egyesek azonban soha nem veszik észre, hogy a tér és az idő pontjainak kedvező találkozásában állnak, és azon kevesek, akik felismerik, sem tudnak mindannyian kezdeni valamit a helyzettel.

A rendszer internalizálása

Aki valamilyen kreatív eredményt akar elérni, annak nem elég egy kreatív rendszeren belül működnie, de elméjében az egész rendszert reprodukálnia kell. Más szóval az egyénnek meg kell tanulnia a tartomány szabályait és tartalmát, a kiválasztási kritériumokat, valamint a szakértői kör preferenciáit is. A tudományban a tartomány alaptudásának internalizálása nélkül gyakorlatilag lehetetlen kreatív eredményt elérni. Minden kutató egyetértene a kutató és feltaláló Frank Offner szavaival: „A lényeg, hogy jó, nagyon biztos természettudományos alapod legyen ahhoz, hogy bármi újat megérts”. Ugyanezt hangoztatják minden más diszciplínában is. A művészek egyetértenek abban, hogy egy festőnek, ha új dolgokat akar létrehozni, muszáj minden előtte keletkezett művet megnézni, mégpedig alaposan, a művészek és kritikusok értékítéleteinek figyelembevétele nélkül. A kreatív írás titka pedig az írók szerint a rengeteg és a még annál is több olvasás, és persze annak kifürkészése, hogy miért tartanak a kritikusok valamit jónak.

A feltaláló Jacob Rabinow rendkívül eleven példával szolgál arról, hogy miként működik a rendszer internalizálása. Elsőként annak a jelentőségéről beszél, amit én tartománynak neveztem el:

Szóval három dolog kell ahhoz, hogy eredeti gondolkodó lehess. Először is, borzasztóan sok információra van szükséged – hatalmas adatbázisra, ha így jobban tetszik. Ha zenész vagy, sokat kell tudnod a zenéről, vagyis sok zenét kell hallgatnod, emlékezned kell rájuk, s ha kell, el is kell tudnod ismételni egy-egy dalt. Más szóval, ha egy lakatlan szigetre születnél, és soha nem hallanál zenét, nem lenne sok esélyed rá, hogy Beethoven legyen belőled. Lehetsz, de nem valószínű. Utánozhatsz madarakat, de nem fogod megírni az V. szimfóniát. Egyszóval olyan környezetben kell felnőnöd, ahol megfelelő mennyiségű információhoz juthatsz.

A memóriádnak igazodnia kell azokhoz a dolgokhoz, amikkel foglalkozni szeretnél. Olyan dolgokat fogsz választani, amelyek könnyen mennek, olyanokat pedig nem, amelyek nem, így aztán egyre jobb leszel abban, amit jól csinálsz, és aztán vagy nagyszerű teniszező leszel, vagy jó feltaláló, vagy akármi, mivel egyre inkább olyan dolgokkal foglalkozol, amiket jól végzel, és minél többet foglalkozol velük, annál könnyebben fognak menni, és minél könnyebben mennek, annál jobb leszel bennük, és végül nagyon egysíkú leszel, de ebben jó vagy, bár minden másban pocsék, mert azokat nem csinálod jól. A mérnökök ezt nevezik pozitív visszacsatolásnak. Szóval miután negyven, ötven, nyolcvan éven át ugyanazt csinálod, ahogyan én, az életed elején még csekély különbségek hatalmassá válnak. A lényeg az, hogy legyen egy nagy adatbázisod.

Ezután Rabinow arról beszél, amit az egyénnek kell hozzátennie kreativitásához, s ami főképp motiváció vagy örömteliség kérdése. Arról az élvezetről van szó, amelyet a személy a tartomány tartalmával való játék (vagy munka?) közben érez:

Ha igazán érdekel valami, muszáj kihúznod magadból ötleteket. Sokan vannak, akiknek menne, de nem foglalkoznak vele. Valójában más érdekli őket. Ha kérdezgeted őket, akkor megkönyörülve rajtad azt mondják: „Ja, kitalálhatok valamit.” Mások viszont, mint én is, szeretik az új gondolatokat. Imádom az új ötleteket, és fütyülök rá, ha senkit sem érdekelnek. Egyszerűen jó valami szokatlannal, valami mással előrukkolni.

Végül így összegzi mondandóját arról, hogy mennyire fontos magunkévá tenni a szakértői kör által használt döntési kritériumokat:

Meg kell tanulnod megszabadulni attól a rengeteg szeméttől, amik a gondolataidat szennyezik. Nyilvánvalóan nem lehetnek kizárólag jó ötleteid, nem írhatsz kizárólag szép muzsikát. Sok zene, sok ötlet, sok vers, sok akármi kell hogy legyen a fejedben. Ha jó akarsz lenni, a ballasztokat azonnal ki kell dobálnod, még mielőtt felhasználod őket. Magyarán a temérdek felmerülő ötletedből, éppen azért, mert tapasztalt vagy, a haszontalanokat kiselejtezed, mondván: „Értéktelen kacatok” És amikor valami jó kerül elő, azt mondod: „Hoppá, ez érdekesnek tűnik. Vegyük csak jobban szemügyre’’ És elkezdesz foglalkozni vele. Megtörténhet, hogy az meg másoknak nem tetszik, és azt mondják, „Mi? Csak nem foglalkozol ilyen hülyeségekkel!’’ Mondhatom erre azt, hogy „Jé, nem mondod?” Nem lehetnek mindig mindenkinek eleve jó ötletei, nem lehet kizárólag nagyszerű szimfóniákat írni. Sokan egy pillanat alatt tudnak választani, ez alighanem csak gyakorlat kérdése. Jelzem, ha valaki gyakorlatlan, de tele van ötletekkel, és nem tudja eldönteni, hogy azok jók-e, vagy rosszak, akkor írhat a Szabványügyi Hivatalba, a Nemzeti Szabványügyi Intézetbe, hozzám, és mi majd kiértékeljük őket. És kidobjuk a szemétbe.

Megkérdeztük tőle, hogy mit ért azon, hogy valami „nem ér semmit”. Olyasvalamit, ami nem működik, vagy –

valami vagy nem működik, vagy régi, vagy tudod, hogy nem fog összeállni. Hirtelen rájössz, hogy nem jó. Túl bonyolult. Nem az, amit a matematikusok „elegánsnak” hívnak. Tudod, hogy nem jó vers. És ez gyakorlás kérdése. Ha műszaki ember vagy, könnyen lehet, hogy ránézve valamire felkiáltasz: „Úristen, ez borzasztó!” Egyrészt túl bonyolult, másrészt már próbálkoztak vele, harmadrészt legalább három egyszerűbb megoldást is lehetett volna találni rá. Egyszóval helyére tudod tenni a dolgot. Nem mintha nem lett volna eredeti – egyszerűen kevésnek bizonyult. Ha lenne gyakorlata, annyi tapasztalata, mint nekem, jó főnökei, és nagyszerű emberekkel dolgozna együtt, akkor ő maga is tudta volna, hogy ötlete nem igazán jó. Ötlet, de nem jó ötlet. Megesik, hogy vitatkozni kezdesz, és azt mondod: „Nézze, ez így nem igazán jó. Nézze meg, hány alkatrészt ragasztott össze. Nézze meg, milyen sok erőfeszítésébe került. Ez tényleg nem jó:’ Lehet, hogy a másik azt válaszolja: „De nekem új”, én meg azt, hogy: „Na persze, lehet, hogy magának új, vagy a világnak is. Attól még nem lesz jó”.

A szépség felismeréséhez kell egy olyan tapasztalt csapat, amely ismeri a konkrét művészeti ágakat, nagy tapasztalata van és meg tudja mondani, hogy valami jó művészi alkotás, jó zene vagy jó találmány. Ez – mivel nincs elég ismerete hozzá – nem jelenti azt, hogy mindenki beleszólhat. Ellenben, ha egy új fejlesztéseken dolgozó mérnökcsapat ránéz valamire, és azt mondja: „Ez egész ügyes”, az azért van, mert ők tényleg tudják. Azért tudják, mert van benne gyakorlatuk.

A valóban jó kreatív személyeknek sok tapasztalatuk van, minden lehetséges dolgot tudnak kiválasztott területükről. Megpróbálnak továbbá – mivel szeretik a zenét, vagy imádnak kitalálni újdonságokat – egymástól távollévő gondolatokat ötvözni. Végül pedig meg tudják állapítani, hogy: „Ez így jó, próbálkozom tovább”.

Igen nehéz lenne jobb leírást adni arról, ahogy egy internalizált rendszermodell működik. Nyolcvan év tapasztalatára támaszkodva Rabinow rendkívüli éleslátással szűrte le, hogy mit jelent kreatív feltalálónak lenni. Amint utalt rá, a folyamat más tartományokban is ugyanígy működik, legyen szó akár költészetről, zenéről vagy fizikáról.

HARMADIK FEJEZET –

A kreatív személyiség

Ahhoz, hogy valaki kreatív lehessen, internalizálnia kell a kreativitást lehetővé tévő egész rendszert. Azt a kérdést, hogy milyen ember lehet képes erre, nem könnyű megválaszolni. A kreatív egyéniség arról ismerszik meg, hogy célja elérése érdekében képes szinte bármely szituációhoz alkalmazkodni, és bármivel boldogul, ami kéznél van. Ha más nem, ez biztosan megkülönbözteti őket tőlünk, többiektől. Úgy tűnik azonban, hogy nincs olyan sajátos vonáskészlet, amellyel valakinek rendelkeznie kell ahhoz, hogy értékes újdonsággal álljon elő. A témáról sokat gondolkodott John Reed, a Citicorp vezérigazgatója, akinek az üzletemberekről alkotott véleménye más tartományok kreatív egyéniségeire is ráillik:

Munkámnál fogva ismerem az ország legjobb ötven-száz vállalatát irányító pasast – igen sokfélék tudnak lenni. Függetlenül attól, hogy hol dolgoznak az iparban. Az emberek különös módon próbálnak az üzletemberekben valami közös dolgot keresni, de a helyzet az, hogy sem stílusban, sem hozzáállásban, sem személyiségben és így tovább, nincs bennük semmi közös. Az üzleti teljesítményen kívül nincs egyéb elfogadott norma.

Személyiségtípus, stílus. Van olyan pasas, aki túl sokat iszik, vannak szoknyapecérek: vagy mindezektől mentes konzervatív fickók, vannak magukat nagyon komolyan vevő munkamániások, szóval elképesztő a sokféleség. Azért fizetnek, hogy vállalatot vezess, és persze az eredményeket árgus szemmel figyelik. Elképesztő ugyanakkor, hogy mennyire nincs konszenzus a többi dimenzióban. Az, hogy mit miként csinálsz, teljesen rád van bízva. Nincsenek egyértelmű elvárások, mindenki másmilyen. Függetlenül attól, hogy az ipar mely területén dolgozik.

Ugyanez a tudósokra is igaz, tehát amíg valaki a szabályok szerint játszik, nem számít, hogy mi vezet fontos felfedezéshez; és a művészekre is, hiszen lehet valaki Raffaellóhoz hasonlóan boldog és extrovertált, vagy Michelangelóhoz hasonlóan mogorva és introvertált, kizárólag az számít, hogy festményeit milyennek ítélik. Ez mind szép és jó, ugyanakkor valamelyest elkeserítő is. Nem tautológia-e azt állítani, hogy egy embert a kreativitása teszi kreatívvá? Tudunk esetleg jobbat? Nincsenek szilárd bizonyítékaink, így igazolni sem tudjuk állításainkat, viszont néhány markáns és hihető feltevést megkockáztatnánk.

A kreativitást elősegítő vonások közül talán az első a genetikai prediszpozíció egy adott tartományra. Logikus, hogy akinek az idegrendszere érzékenyebb a színre és a fényre, nagyobb eséllyel válhat festővé, míg az abszolút hallásúak a zenében lesznek jók. Azok, akik ügyesebbek ezekben a tartományokban, jobban fognak érdeklődni a hangok és a színek iránt, és egyre többet fognak róluk tudni. Már helyzetüknél fogva is könnyedebben tehetnek hozzá valami újat a zenéhez vagy a művészethez.

Másfelől a szenzoros képesség nem feltétlenül szükséges. El Greco a látóideget károsító kórban szenvedett, Beethoven pedig gyakorlatilag süket volt, amikor legszebb műveit komponálta. Noha a legtöbb nagy tudós már gyermekkorában vonzódott a számok és a kísérletezgetés iránt, gyermekkori tehetségüknek nem sok köze volt ahhoz, hogy végül menynyire lettek kreatívak.

Egy szenzoros képesség azonban szerepet játszhat egy adott tartomány iránti érdeklődés korai megjelenésében, amely bizonyosan lényeges eleme a kreativitásnak. A fizikus John Wheeler elmondta, hogy menynyire érdekelték „a játékmasinák, olyanok, amikkel gumiszalagot lehet kilőni, fakockák, játékvasutak, villanykörték, kapcsolók, csengők”. Apja, aki könyvtáros volt, gyakran magával vitte a New York Állami Egyetemre, ahol a könyvtár irodájában hagyta, amíg előadást tartott. Johnt ámulatba ejtették az írógépek és mindenféle gép, különösen a számológépek: „Megnyomtál egy gombot, elfordítottál egy kart – nagyon fúrta az oldalamat, hogy mi hogyan működik” Tizenkét éves korában megépített egy egyszerű számológépet, fából faragott fogaskerekekkel.

Jó adag kíváncsiság, csodálkozás és a dolgok jellege és működése iránti érdeklődés nélkül nehéz bármilyen érdekes problémát felismerni. A tapasztalatok iránti nyitottság, a környezet eseményeit megállás nélkül feldolgozó, folyamatos figyelem nagy előnyt jelent a lehetséges újszerűségek felfedezésében. A kreatív személyek ezekkel a tulajdonságokkal a bőségesnél is bőségesebben el vannak látva. Nézzük, hogyan választja ki a történész Natalie Davis, hogy milyen kutatási témára koncentráljon:

Hát, csak úgy, valamiért egyszerűen kíváncsi leszek egy dologra. Képtelen vagyok szabadulni tőle. Eleinte fogalmam sincs, miért pazarolok annyi kíváncsiságot és szeretetet a témára. Valahogy minden másnál érdekesebbnek és fontosabbnak tűnik. Fogalmam sincs, mibe fog ez nekem kerülni, a befektetett kíváncsiságon és az élvezeten kívül.

Ilyen érdeklődés nélkül nehezen merülhetnénk annyira mélyre egy-egy tartományban, hogy elérjük a határait, majd képesek legyünk e határokat kijjebb tolni. Persze lehet kreatív, akár rendkívül jelentős felfedezést tenni a téma iránti mély érdeklődés nélkül is, az egész életen át tartó küzdelem és energiaráfordítás azonban elképzelhetetlen a témák iránt érzett kíváncsiság és rajongás nélkül.

Az egyénnek a tartományhoz való hozzáférésre is szüksége van. Ez nagyrészt a szerencsén múlik. Nyilvánvalóan nagy előny, ha valaki vagyonos családba születik, vagy jó iskolákhoz, mentorokhoz és vezetőkhöz közel. Semmi jó nem sül ki abból, ha különlegesen intelligens vagyok, de nem tudom megtanulni, hogy mi kell egy adott szimbolikus tartományban való tevékenységhez. Komoly erőforrást jelent az, amit a szociológus Pierre Bourdieu „kulturális tőkének” nevezett. Az ilyennel rendelkezők gyermekeiknek olyan környezetet tudnak biztosítani, amely tele van érdekes könyvekkel, stimuláló beszélgetésekkel, az iskolai előmenetellel kapcsolatos elvárásokkal, példaképekkel, irányítókkal, hasznos kapcsolatokkal és így tovább.

A szerencse azonban itt sem minden. Néhány gyerek kiharcolja magának a legjobb iskolát, miközben társai lemaradnak. A második világháború végén a tizenhét éves Manfred Eigen orosz csapatok fogságába esett, és mert két évvel korábban besorozták egy légvédelmi egységhez, fogolytáborba vitték. Eltökélte, hogy tudós lesz, annak ellenére, hogy tizenöt éves korában abba kellett hagynia a középiskolát, és tanulmányait soha nem fejezte be. Miután megszökött a fogolytáborból, keresztülgyalogolt fél Európán, s meg sem állt Göttingenig, mivel úgy hallotta, hogy a háború pusztításai után ott állítják fel a legjobb fizika tanszéket. Még azelőtt odaért, hogy az egyetem egyáltalán kinyithatta volna kapuit. Első nekifutásra felvették, annak ellenére, hogy nem volt érettségije. A háború utáni tudományos elkötelezettség aszketikus légkörében, a legnagyobb tudású tanárok vezetése alatt nagyon gyorsan fejlődött. Néhány évvel később megkapta a doktorátust, 1967-ben pedig a Nobel-díjat. Sokat számított, hogy gyermekkorában Eigen tekintélyes kulturális tőkéből meríthetett, családja zenekedvelő és intellektuálisan ambiciózus volt; mindenesetre kevesen találtak vissza a tudomány belső köreibe oly gyorsan és határozottan azok közül, akiket oly messzire taszított a sors.

A szakértői körhöz való hozzáférés ugyanennyire lényeges. Vannak olyanok, akik iszonyatosan értelmesek, de annyira képtelenek kommunikálni a szakértői körben mérvadó társaikkal, hogy pályájuk kezdeti szakaszában észre sem veszik vagy elkerülik őket. Michelangelo zárkózott volt, de fiatalon képes volt elegendő ideig tartani a kapcsolatot a Medici udvar vezető személyiségeivel ahhoz, hogy tehetségével és odaadásával lehengerelje őket. Isaac Newton ugyanennyire magányos és nehéz természetű volt, valahogy azonban meggyőzte cambridge-i mesterét, hogy érdemes egy élethosszig tartó ösztöndíjjal járó egyetemi kinevezésre, és így hosszú évekig emberi kapcsolatoktól nem zavartatva tudta folytatni munkáját. Az, akit a releváns emberek nem ismernek és nem értékelnek, nagyon nehezen fog elérni bármilyen kreatívnak tartott eredményt. Nincs esélye megszerezni a legújabb információkat, talán lehetőséget sem kap arra, hogy dolgozzon, és ha mégis sikerül valami újat megvalósítania, újítását vagy nem veszik észre, vagy nevetségessé teszik.

A tudományban rendkívül fontos, hogy a megfelelő egyetemre járjon valaki, arra, ahol a legjobban felszerelt laboratóriumokban, a legismertebb tudósok irányításával, a legkorszerűbb kutatások folynak. George Stigler hólabdafolyamatként írja le azt, amikor egy kiemelkedő tudós támogatást kap valamilyen izgalmas kutatáshoz, amely tehetséges kutatókat és diákokat vonz magához más karokról, s kialakul egy olyan kritikus tömeg, amely ellenállhatatlan vonzerővel bír minden fiatal számára, aki érdeklődik a téma iránt. A művészetekben a vonzerő az elosztó központok körül, manapság New Yorkban a legnagyobb, ahol a legjelentősebb galériákat és gyűjtőket találjuk. Ahogy a fiatal művészek egy évszázada úgy érezték, hogy Párizsba kell menniük, ha elismerésre vágytak, most mindenki azt gondolja, hogy manhattani pokoljárás nélkül semmi esélye a szakmában. Festhet valaki bármilyen gyönyörű képeket Alabamáról vagy Észak-Dakotáról, s ha nem kapja meg a kritikusok, gyűjtők és a szakértői kör más őrzőinek jótállási nyilatkozatát, festményei valószínűleg elkallódnak, semmibe veszik és elfelejtik őket. Irányadó művészeti körök azután bólintottak rá Zeisel Éva munkáira, hogy kerámiáit bemutatták a Modern Művészeti Múzeumban. Ugyanez áll más művészeti ágakra is: Michael Snow tíz évet töltött New Yorkban, hogy felzárkózzon a jazz területén, az íróknak is oda kell menniük, hogy kapcsolatot teremtsenek ügynökökkel és kiadókkal.

Egy-egy szakértői körhöz általában igen korlátozott a hozzáférés. Rengeteg kapun kell túljutni, és ezek mindegyike előtt, egy üvegpalack nyakához hasonlóan, összeszűkül az út. Az írónak, aki legalább annyi ideig le akarja kötni egy szerkesztő figyelmét, hogy az elolvassa művét, ezer hasonlóan reménytelen íróval kell versenyeznie, akik szintén leadták kézirataikat. A szerkesztő egy-egy író munkájára többnyire mindössze néhány percet tud szánni, feltéve, hogy egyáltalán hajlandó egyetlen pillantást is vetni rá. Az sem könnyebb, ha irodalmi ügynökökkel próbálja valaki eladatni a kéziratot, hiszen egy jó ügynök figyelmét ugyanolyan nehéz megnyerni, mint egy szerkesztőét.

A palacknyakak miatt a szakértői körhöz való hozzáférést gyakran a véletlen vagy irreleváns tényezők határozzák meg, például a jó kapcsolatok. Néhány tudományágban a jó egyetemekre jelentkező diákok annyian vannak és annyira kitűnő bizonyítványokkal, hogy nehéz őket bármilyen értelmes rendszer szerint rangsorolni. Innen a vicc, amelyben a felvételi bizottság minden jelentkezési lapot lehajít egy hosszú lépcsőn, és azt veszik fel, akinek a legmesszebb jut a dossziéja.

A komplexitás tíz dimenziója

A tartományhoz és a szakértői körhöz való hozzáférés fontos és szép téma, de mikor foglalkozunk végre a kreatív személyiség igazi tulajdonságaival? Mikor térünk rá az érdekes részre – az elgyötört lélekre, a leheletlen álmokra, az alkotás kínszenvedésére és extázisára? Azért habozok a kreatív személyiség mélylélektanáról írni, mert nem vagyok benne biztos, hogy érdemes írni róla. A kreativitás komplex rendszerében egyetlen komponens sem képes magyarázatot adni az egész folyamatra. Amennyiben az egyén valami kreatívat kíván tenni, személyiségének mind az adott tartomány, mind a szakértői kör feltételeihez alkalmazkodnia kell, azok pedig idővel és tartományonként állandóan változnak.

Giorgio Vasari szomorúan jegyezte meg 1550-ben, hogy az itáliai festők és szobrászok új generációi mennyire mások, mint kora reneszánszbeli elődeik. Vadak és zabolátlanok, írta róluk a derék Vasari, pedig a nagy öregek szelídek és érzékenyek voltak. Vasari minden bizonnyal azokra a manierizmust követő művészekre gondolt, amely stílust Michelangelo vezetett be hosszú pályája végén, és amely az alakok különös torzításaiból és jelentőségteljes gesztusokból építkezett. Száz évvel korábban ugyanezt a stílust visszataszítónak tartották volna, egyszerűen félresöpörve az ilyen képeket létrehozó festőket. A romantika csúcspontján azonban, néhány évszázaddal később – mivel ezeket a tulajdonságokat a kreatív lélek inherens velejárójának tartották –, ha egy művész nem volt legalább egy kicsit vad és zabolátlan, nem vették túl komolyan.

Az 1960-as években, amikor az absztrakt expresszionizmus volt az uralkodó stílus, a tanárok jellemzően a komor, tűnődő és antiszociális diákokat tartották kreatívnak. Őket bátorították, nekik adták a pályázatokat és ösztöndíjakat. Sajnálatos módon azonban, amikor ezek a diákok kikerültek az iskolából, és megpróbáltak érvényesülni a művészvilágban, antiszociális lényükkel nem sokra mentek. Hogy felkeltsék a kereskedők és a kritikusok figyelmét, tomboló partikat szerveztek, és igyekeztek folyamatosan szem előtt maradni, láttatni és hallatni magukról. Introvertált művészek tömegei váltak a divat áldozatává, kihullottak a rostán, és vagy tanárként végezték a Közép-Nyugaton, vagy autóértékesítőként New Jersey-ben. Amikor Warhol csapata leváltotta az absztrakt expresszionistákat, a hűvös, okos, flegma személyiségek árasztották magukból a kreativitást. Persze ez is csak maszk volt. A lényeg, hogy az ember nem öltheti fel a kreativitás köpenyét egyszerűen azzal, hogy felvesz valamilyen személyiségstílust. Úgy is lehet valaki kreatív, hogy szerzetesi életmódot él, de úgy is, hogy mindkét végén égeti a gyertyát. Míg Michelangelo nem kedvelte túlságosan a nőket, Picasso nem tudott betelni velük. Mindketten megváltoztatták a festészet tartományát, pedig nem volt sok közös vonásuk.

Nincs semmilyen, csak a kreatív emberekre jellemző jellemvonás? Ha egy szóval kellene kifejeznem, hogy miben különböznek más emberektől, akkor a komplexitás jelző jutna először eszembe. Azt értem ezen, hogy olyan gondolatokat és viselkedést ötvöznek önmagukban, amelyek a többi embernél elkülönülnek egymástól. Egymásnak homlokegyenest ellentmondó szélsőségeket olvasztanak magukba – „egyéniségek” helyett mindannyian „sokféleségek”. A fehér színhez hasonlatosan, amely a spektrum minden árnyalatát tartalmazza, az emberi lehetőségek egész tárházát hordozzák magukban.

Ilyen képességek mindannyiunkban vannak, de legtöbbünket úgy nevelték, hogy a kettősségeknek csak az egyik pólusát fejlessze. Lehet, hogy természetünknek csak az agresszív, kompetitív oldalát erősítjük, és megvetjük vagy elfojtjuk támogató, kooperáló késztetéseinket. Egy komplex személyiség képes az emberi repertoárban potenciálisan meglévő jellemvonások összességének kifejezésére, amelyek annak következtében, hogy az egyik vagy másik végletet „jónak”, míg ellentétpárját „rossznak” tartjuk, általában elsorvadnak.

Az ilyen egyének közel állnak ahhoz, amit a svájci analitikus pszichológus, Carl Jung érett személyiségnek nevez. Szerinte minden markáns tulajdonságunknak van egy elfojtott árnyékpárja, amelyről többnyire vonakodunk tudomást venni. Egy szélsőségesen rendszerető egyén például valahol spontaneitásra vágyik, a szubmisszív pedig domináns szeretne lenni. Addig sohasem lehetünk teljes, elégedett emberek, amíg megtagadjuk ezeket az árnyékokat. Pedig általában ezt tesszük, önmagunkkal állandó küzdelemben állva próbálunk megfelelni egy olyan képnek, amely csak eltorzítja igazi lényünket.

A komplex személyiség nem jelent semlegességet vagy átlagosságot, nem valami félutas állapot a két pólus között. Távol áll tőle, hogy se hús, se hal módjára ne merjen sem elég kompetitív, sem elég kooperatív lenni. Inkább arról van szó, hogy a helyzetektől függően képesek az egyik szélsőségről a másikra váltani. Lehet, hogy valóban a középpont, az arany középút a bölcs megoldás – a programozók is ezt hívják alapértelmezett állapotnak –, a kreatív emberek azonban mindkét végletet jól ismerik, és mindkettőt azonos intenzitással, belső konfliktus nélkül élik meg. A jobb megértés kedvéért megállapításaimat az alábbiakban megpróbálom tíz olyan, látszólag ellentétes vonáspár bemutatásával illusztrálni, amelyek a kreatív emberekben gyakran egyszerre és integráltan vannak jelen, egymással dialektikus feszültségben:

1. A kreatív embereknek sok a fizikai energiájuk, de tudnak csendben maradni és lazítani is. Hosszú órákon át képesek teljes koncentrációval dolgozni, miközben frissesség és lelkesedés sugárzik róluk. Valószínűleg átlag feletti fizikai adottságokkal, genetikai felépítéssel rendelkeznek. Mégis meglepő, hogy az energiától és egészségtől kicsattanó, hetvenes, nyolcvanas éveikben járó emberek milyen gyakran számolnak be arról, hogy gyermekkorukban betegesek voltak. Heinz Maier-Leibnitz hónapokat töltött ágyhoz kötve a svájci hegyekben, hogy kigyógyuljon tüdőbetegségéből, és Faludy György is gyakran volt beteg kisgyerekként, mint ahogy a pszichológus Donald Campbell is. A közvélemény-kutató, Elisabeth Noelle-Neumann orvosai fabatkát sem adtak az életéért, egy homeopátiás kúra azonban annyira helyrehozta egészségét, hogy ma annyit dolgozik, mint négy másik, feleannyi idős ember. Úgy tűnik, energiájuk belülről fakad, és inkább rendezett elméjüknek köszönhető, mintsem jó génjeiknek. (Habár meg kell említeni, hogy néhány válaszadó, mint például Linus Pauling, „jó génjeire” hivatkozott, amikor eredményeinek titkáról kérdezték.)

Ez nem azt jelenti, hogy a kreatív személyek hiperaktívak lennének, állandóan bekapcsolt állapotban, folyamatosan lobogva. Gyakran pihennek és sokat alszanak. A lényeg, hogy energiájuk nem naptár, óra vagy külső menetrend irányítása alatt van, hanem ők maguk gazdálkodnak vele. Ha a helyzet úgy kívánja, lézerkésként vágnak vele, ha pedig nem, akkor belső akkumulátorukat azonnal elkezdik újra feltölteni. Munkájuk sikeréhez fontosnak tartják azt a ritmust, amelyben a tevékeny szakaszok semmittevéssel vagy tűnődéssel váltakoznak. Ezt a bioritmust valószínűleg nem génjeikben hordozzák, hanem céljaik elérése érdekében próba-szerencse tanulással alakították ki. Jól érzékelteti a fentieket Robertson Davies alábbi tréfás példája:

Tudja, erről eszembe jut valami, ami azt hiszem mindig nagyon fontos volt az életemben, és ami kicsit ostobának és együgyűnek tűnik. Mindig ragaszkodtam ahhoz, hogy ledőljek egy kicsit ebéd után – apámtól tanultam. Egyszer azt találtam neki mondani: „Tudod, azt hiszem, igazán sokra vitted az életben. Bevándorlóként, üres kézzel jöttél Kanadába, ma pedig mindened megvan. Szerinted minek köszönheted?” Ő pedig erre azt mondta: „Igazából azért ragaszkodtam ahhoz, hogy a magam ura legyek, mert mindennap akartam egy kicsit szundikálni ebéd után.” Én pedig azt gondoltam, hogy elég furcsa ok ez arra, hogy az ember akarjon valamit! A dolog mindenesetre működött, és apám sohasem mondott le ebéd utáni húszperces alvásáról. Én is ugyanilyen vagyok. Én is nagyon fontosnak tartom. Ha nem hagyod magad áthajszolni-átvonszolni az életen, valószínűleg jobban is fogod élvezni.

Energiánk a szexualitásban is kifejeződhet. A kreatív emberek ebből az aspektusból is ellentmondásosak. Úgy tűnik, jókora adag erósz vagy általános libidinális energia van bennük, amit néhányan közvetlenül a szexualitásban fejeznek ki. Ugyanakkor egy bizonyos spártai cölibátus is jellemző lehet rájuk; kiemelkedő eredményeiket gyakran önmegtartóztatás kísért. Erósz nélkül nehéz lenne az életet lendületesen élni; önmérséklet nélkül viszont az energia könnyen elherdálódik.

2. A kreatív egyének általában egyszerre okosak és naivak. Hogy valójában mennyire okosak, az vita tárgya. Valószínűleg igaz, hogy a pszichológusok által g-faktornak nevezett – az általános intelligenciát mérő – mutató magas értéket vesz fel azok között, akik jelentős kreatív eredményeket érnek el, azokat a pszichológia-tankönyvek marginálisain szereplő szövegeket azonban nem szabad komolyan vennünk, amelyek szerint John Stuart Millnek 170-es IQ-ja volt, Mozartnak pedig 135-ös. Ha tesztelték volna őket, talán magas pontszámot értek volna el. Vagy nem. Ki tudja, hány olyan gyerek élt a 18. században, akik még ennél is jobban teljesítettek volna, de semmi emlékezeteset nem hagytak maguk után?

A kiemelkedő mentális képességek első longitudinális vizsgálata, amelyet 1921-ben Lewis Terman kezdeményezett a Stanford Egyetemen, egyértelműen megmutatta, hogy a nagyon magas IQ-jú gyerekek jól boldogulnak az életben, de egy adott ponton túl az IQ már nem jár együtt kiemelkedő teljesítménnyel. Későbbi kutatások arra utalnak, hogy a töréspont 120 körül van; ennél alacsonyabb IQ-val nehéz lenne kreatív munkát végezni, 120 fölött azonban az IQ növekedése nem feltétlenül jelent nagyobb kreativitást.

Az, hogy az alacsony IQ miért nem fér össze a kreativitással, elég nyilvánvaló, viszont az intellektuális kiválóság hátrányt is jelenthet a kreativitásra nézve. A magas IQ-jú emberek némelyikét önelégültté, magabiztossá teszik magasabb rendű mentális képességei, és elveszíti azt a kíváncsiságát, ami bármi új elérését lehetővé tenné. Tényeket tanulni, a tartomány létező szabályai szerint játszani annyira könnyű egy magas IQ-jú ember számára, hogy sosem érez késztetést a már meglévő tudásanyag megkérdőjelezésére, kétségbe vonására vagy fejlesztésére. Goethe többek között ezért vélte úgy, hogy a naivitás a zseni legalapvetőbb tulajdonsága.

A kettősség megjelenhet például a bölcsesség és a gyermekiesség ellentétpárjában is. Ahogy Howard Gardner a század legnagyobb géniuszairól írt tanulmányában megjegyzi, a legelmélyültebb gondolatokkal gyakran jár kéz a kézben bizonyos fokú éretlenség, mind érzelmi, mind mentális téren. Azonnal Mozart jut eszünkbe.

Úgy tűnik, azok, akik elfogadható újításokat hoznak létre egy tartományban, eredményesen használják a két ellentétes, a konvergens és divergens gondolkodásmódot is. Az IQ-tesztek azt a konvergens gondolkodást mérik, amely jól definiált, racionális problémák megoldására alkalmas, amikor csak egyetlen helyes válasz létezik. A divergens gondolkodás viszont a nem megegyezésen alapuló megoldásokat keresi. Ennek része a fluencia (könnyedség), az egyszerre sok ötlet generálásának képessége; a flexibilitás (rugalmasság), a gyors perspektívaváltás képessége; valamint a szokatlan asszociációk választásában megnyilvánuló originalitás (eredetiség). Ezek a gondolkodás azon dimenziói, amelyeket a kreativitástesztek többsége mér, és a legtöbb fejlesztő tanfolyamon célba vesznek.

Minden bizonnyal helyes az a feltételezés, hogy a kreativitást támogató rendszerekben egy könnyed, rugalmas és eredeti gondolkodású egyénnek nagyobb esélye van új ötletekkel előrukkolni. A laboratóriumokban és a vállalatoknál érdemes tehát a divergens gondolkodást fejleszteni – különösen akkor, ha a vezetés képes a kipattant ötletek közül kiválasztani és megvalósítani a legmegfelelőbbeket. Attól a gyanútól ugyanakkor nehéz szabadulni, hogy a legmagasabb szintű kreatív eredmények esetében nem feltétlenül az új ötletek halmozása a leglényegesebb szempont. Galileinek vagy Darwinnak nem volt túl sok ötlete, de amelyekhez ragaszkodtak, azok annyira lényegesek voltak, hogy egész kultúránkat megváltoztatták. A kutatásunkban szereplőktől is gyakran hallottuk, hogy csak két-három jó ötletük volt egész pályájuk alatt, de ezek annyira izgalmasak voltak, hogy megvizsgálásuk, ellenőrzésük, kidolgozásuk és alkalmazásuk egy egész életre lekötötte őket.

A divergens gondolkodásnak – ha egy jó ötletet nem tudunk megkülönböztetni egy rossztól – nem sok hasznát vesszük, ugyanis a szelektivitás konvergens gondolkodást igényel. Manfred Eigen egyike azon számos tudósnak, akik szerint mindössze az különbözteti meg őket kevésbé kreatív kollégáiktól, hogy képesek egy adott problémáról megmondani, vajon megoldható-e, vagy sem. Ezzel többek között rengeteg időt és hiábavaló próbálkozást takarítanak meg. George Stigler a fluiditás jelentőségét emeli ki, amely egyrészt a divergens gondolkodást, másrészt a figyelemre érdemes problémák felismerésének képességét foglalja magában.

Úgy gondolom, jók az intuícióim, és meg tudom állapítani, hogy milyen problémákkal érdemes tovább foglalkozni, milyen munkákat érdemes folytatni. Szoktam mondogatni (talán joggal vagyok büszke rá), hogy míg a legtöbb kutató ötletei az esetek nem több mint, mondjuk, 4 százalékában jönnek be, az enyémek az esetek talán 80 százalékában.

3. A harmadik paradox vonás a játékosság és fegyelem, vagy a felelősség és felelőtlenség összetartozó kombinációjára vonatkozik. Nem vitás, hogy a kreatív egyéniségekre többnyire egy játékos és könnyed attitűd jellemző. John Wheeler szerint egy fiatal fizikus számára a legfontosabb „ez az ugrabugrálás, ami bennem mindig a tudomány örömével kapcsolódik össze. Csak úgy elszórakozgatunk bizonyos dolgokkal. Nem kimondottan viccelődésről van szó, de van benne valami a viccelődés könnyedségéből. Ötletek kifürkészése.” David Riesman, a „kötetlen kötődéssel” kapcsolatban, amelynek köszönhetően a társadalmi jelenetek kaján megfigyelőjévé vált, elmondta, hogy mindig „egyszerre akart felelős és felelőtlen lenni”.

Ez a játékosság azonban nem vezet messzire ellentéte, a makacsság, az állóképesség és a kitartás nélkül. Sok és kemény munka kell ahhoz, hogy valaki egy új ötletet maradéktalanul megvalósítson, és leküzdje azokat az akadályokat, amelyekkel egy kreatív személy elkerülhetetlenül szembesül. Amikor Hans Bethét arról kérdeztük, hogy minek köszönhetően volt képes megoldani azokat a fizikai problémákat, amelyeknek hírnevét köszönhette, mosolyogva így válaszolt: „Két dolog kell hozzá. Az egyik az agyad. A másik pedig, hogy hajlandó legyél hosszú időn át gondolkodni valamin, akkor is, ha esetleg nem sül ki belőle semmi.”

Nina Holton, akinek szobrai játékosan vad gondolatcsíráiból születnek, eltökélten hisz a kemény munka jelentőségében:

Ha bárkinek megmondod, hogy szobrász vagy, általában azt válaszolják: „Jaj, de izgalmas, jaj, de csodálatos!” Nekem meg muszáj visszakérdeznem: „Mi olyan csodálatos benne?” Olykor ugyanis kőművesnek érzem magam, vagy ácsnak. De erre nem kíváncsiak, mert az első, izgalmas szakasznál nem látnak tovább. Amint már Hruscsov is megmondta: nem lehet rajta palacsintát sütni,[3] vagyis az ötletekből nem lesz magától kész szobor. Azok csak gubbasztanak magukban. A következő szakasz tehát a kemény munka. Tényleg szoborba tudod önteni, vagy megmarad vad ötletnek, ami csak addig tűnt izgalmasnak, amíg a műteremben gondolkodtál rajta? Ki fog nézni valahogy? És képes vagy rá fizikailag, hogy megcsináld? Milyen anyagod van hozzá? Szóval a második szakasz tele van kemény munkával. Ez a szobrászat. Csodálatos, vad ötletek és rengeteg kemény munka kombinációja.

Jacob Rabinow érdekes mentális technikát alkalmaz önmaga lefékezésére, amikor egy felfedezés több kitartást igényel, mint intuíciót:

Igen, van erre egy trükköm. Ha valami olyat kell csinálnom, amihez roppant erőfeszítés és megfontoltság kell, úgy teszek, mintha börtönben lennék. Ne nevessen ki! A börtönben az időnek nincs jelentősége. Tehát ha egy hét kell ahhoz, hogy valamit elrendezzek, akkor egy hét kell hozzá. Mi más dolgom volna? Akár húsz évet is le kell töltenem itt. Érti? Ez nem más, mint elmetrükk. Máskülönben csak az járna a fejemben, hogy „Úristen, nem működik”, és aztán hibát hibára halmoznék. Így meg azt mondom, hogy az időnek nincs jelentősége. Az emberek mindig azt kérdezik először, hogy mennyi idejükbe fog ez kerülni. Az órabér, mondjuk, 50 dollár vagy 100 dollár – marhaság. Egyszerűen mindent el kell felejteni azon kívül, amit létre akarsz hozni. Nekem ez már simán megy, általában gyorsan dolgozom. De nem baj az sem, ha valaminek az egyik oldalát az egyik nap ragasztom meg, a másik oldalát pedig másnap, azaz két napom is rámegy.

A legtöbb kreatív ember gondtalannak tűnik ugyan, de az igazság az, hogy sokuk késő éjszakába nyúlóan is képes dolgozni, és kitartani akkor is, amikor mindenki más már bedobná a törölközőt. Vasari írta le 1500-ban, hogy mikor a reneszánsz festő, Paolo Uccello a vizuális perspektíván dolgozott, egész éjszaka fel-alá járkált, azt motyogva maga elé: „Milyen csodálatos dolog ez a perspektíva!”, miközben felesége hiába próbálta visszacsalogatni az ágyba. Közel ötszáz évvel később a fizikus és feltaláló Frank Offner mesélt arról az időszakról, amikor megpróbálta megérteni az emberi fül membránjának működését:

Sokszor az éjszaka kellős közepén vannak a legjobb gondolataim. A feleségem, amikor először belemerültem ebbe a membrán dologba, az éjszaka kellős közepén oldalba bökött, és azt mondta: „Most már verd ki a fejedből a membránjaidat, és gyere aludni!”

4. A kreatív egyéniség gyakran a képzelet és fantázia, illetve a földhözragadtság két véglete között ingadozik. Mindkettő szükséges ahhoz, hogy úgy törjünk ki a jelenből, hogy közben ne veszítsük el a kapcsolatot a múlttal. Albert Einstein egyszer azt írta, hogy a művészet és a tudománya valóságtól való menekülés legnagyszerűbb formái közé tartozik, amit az ember valaha alkotott. Bizonyos értelemben igaza volt: A magas szintű művészethez és tudományhoz hozzátartozik, hogy képzeletünk át tudjon repíteni bennünket egy másik, a valóságostól nagyon is eltérő világba. A többi ember hajlamos ezeket az ötleteket a valóságától elrugaszkodott fantáziáknak tekinteni, és igaza is van. A művészet és a tudomány lényege éppen az, hogy a jelen valóságot meghaladva új valóságot hozzunk létre. Persze nem Seholországba akarunk menekülni. Az új ötleteket az teszi kreatívvá, hogy szemügyre véve őket előbb-utóbb rájövünk, hogy – bármily furcsa is – valóságosak.

Ezt a kettősséget tükrözik az általunk tanulmányozott művészeknek az úgynevezett projektív tesztekre – például a Rorschach-tesztre vagy a Tematikus Appercepciós Tesztre – évekkel korábban adott válaszai. A feladat az, hogy bizonytalan ingerekről, például tintafoltokról vagy rajzokról kell valamilyen történetet kitalálni. A kreatív művészek válaszai egyértelműen eredetibbek voltak szokatlan, sokszínű és részletes elemek1cel tarkítva. De soha nem adtak „bizarr” válaszokat, amiket más emberek néha igen. Bizarr válasznak számít az, amit a világ minden jó szándékával sem lehet belelátni az ingerekbe. Például, ha egy tintafolt halványan pillangóra hasonlít, és valaki azt mondja, hogy tengeralattjárónak látja, és azt képtelen értelmes módon megindokolni, akkor válaszát bizarrként jegyzik fel. Az átlagos emberek ritkán eredetiek, ők csak bizarrak. A kreatív emberek viszont úgy kreatívak, hogy közben nem bizarrak. Az általuk meglátott új a valóságban gyökerezik.

Többségünk feltételezi, hogy a művészeknek – zenészeknek, íróknak, költőknek, festőknek – jó fantáziájuk van, a tudósok, politikusok és üzletemberek viszont realisták. Ez igaz lehet a napi rutincselekvéseknél, de ha valaki kreatív munkába fog, bármi előfordulhat – a művész lehet ugyanolyan realista, mint a fizikus, a fizikusnak pedig lehet ugyanolyan képzelőereje, mint a művésznek.

A bankárokra általában úgy gondolunk, mint akiknek meglehetősen földhözragadt, közhelyes elképzelésük van arról, hogy mi valóságos, és mi nem. Egy olyan pénzügyi felsővezető, mint John Reed, alighanem tud olyat mondani, ami szertefoszlatja ezt a felfogást:

Nem hiszem, hogy létezik olyasmi, hogy valóság. A valóságnak sok változatos leírása ismert, és állandóan résen kell lennünk, ha tudni akarjuk, hogy érvényesek-e még, és hogy valójában mi történik. Senki nem tudja ténylegesen megragadni, de kitartóan törekednünk kell rá. Ez azt jelenti, hogy többféleképpen kell értelmezned a világot.

Minden adott pillanatban többféle valóság létezik. Nekem általában vannak elképzeléseim arról, hogy mi történik körülöttem. A bennem lévő modellt mindig igyekszem finomra hangolni, törekszem rá, hogy a dolgokat több különböző módon is értelmezzem, és mindig tudjam, hogy cégünk számára mi mit jelent, illetve hogyan hat a viselkedésünkre.

Nem állítom, hogy ne lenne valóság, csak azt, hogy igen sokféle olvasata van. Az én üzletágamban a bankok sikerességét jelenleg tőkearányuk alapján ítélik meg. Tíz évvel ezelőtt a „tőkearány’’ fogalma még nem létezett, s képtelen voltam megérteni, hogy a megtakarítási és hitelválságnak milyen hatása volt a Kongresszusra, a szabályozó hatóságra és a pénzügyi szektorra. Az a világ, amelyben ma élek, alig hasonlít arra, amelyben tíz évvel ezelőtt éltem, legalábbis abból a szempontból, hogy akkor mit tartottak fontosnak. Szóval meghatároztunk egy valóságot, ami ahogy mondom, nem üres, de nagyon közel van hozzá.

Mint mindenki más, én is lassan veszem észre az új valóságot, pedig létfontosságú a világgal lépést tartani. Szabadságoddal fizetsz azért, ha nem vagy résen. Gyökeresen át kellett alakulnom ahhoz, hogy egy új, korábban még nem látott játékot játszhassak. Hiába, a valóság változik. Átkozottul jól tudom, hogy ezek a tőkearányok nem elég erősek ahhoz, hogy hosszú távon a dolgok megbízható indikátorai legyenek, és hogy öt éven belül azok, akik bankrészvényeket áraznak, nem ezekre fognak koncentrálni. A sikert evolúciós sikernek tartom.

Amire Einstein a művészettel és a tudománnyal kapcsolatban utalt, az itt a bankszakmáról szóló beszámolóban köszön vissza: Olyan evolúciós folyamatról van szó, ahol a jelen valósága rohamosan válik elavulttá, és az embernek résen kell lennie, hogy lássa, milyen formát öltenek majd az új dolgok. Ugyanakkor az előbukkanó valóság nem valamiféle tetszetős képzelgés, hanem valami, ami szorosan kapcsolódik az itt és mosthoz. John Reed víziójára könnyű lenne legyinteni, mondván, hogy csak egy üzletember elmeszüleménye, aki túlontúl sokat találkozott a valósággal. Szokatlan szemlélete azonban, úgy tűnik, eredményes, a Newsweek nemrég megjelent száma ugyanis azt írja, hogy: „John Reednek megbocsátható pökhendisége… A három évvel ezelőtti hullámvölgy óta szép csendben elképesztő, 425 százalékos hasznot hozott a Citicorp-részvényeket vásárló befektetőknek’’ Egy kommentátor hozzáfűzi, hogy Reed tengerentúli befektetéseit öt évvel ezelőtt értéktelennek tartották, ma viszont menő részvényeknek számítanak. „Semmi sem változott, csak a felfogás”, mondja a pénzügyi szakértő, Reed álláspontját visszhangozván a piac valóságáról.

5. A kreatív emberek az extrovertált-introvertált dimenzió mindkét pólusát magukban hordozzák. A többség általában vagy az egyik, vagy a másik csoportba tartozik, azaz vagy szeretünk a tömeg sűrűjében lenni, vagy a színpad szélén ülünk, és csak figyeljük az eseményeket. A mai pszichológia az extro-introverziót az embereket egymástól megkülönböztető legstabilabb személyiségvonásként tartja számon, ami egyúttal megbízhatóan mérhető is. Úgy tűnik, hogy a kreatív egyének képesek mindkét vonást egyszerre kifejezésre juttatni.

A „magányos zseni” sztereotípiája makacsul tartja magát, és bőséges alátámasztást nyer interjúink alapján is. Elvégre az embernek egyedül kell lennie ahhoz, hogy írhasson, festhessen vagy kísérleteket végezzen egy laboratóriumban. Fiatal tehetségek kutatásából tudjuk, hogy az egyedülléttől irtózó serdülők nem képesek fejleszteni készségeiket, mivel a zenegyakorláshoz vagy a matematikatanuláshoz magányra van szükség, ők pedig azt nem bírják. Csak azok a tizenévesek képesek előrehaladni egy tartomány szimbolikus tartalmában, akik tolerálják az egyedüllétet.

A kreatív egyéniségek újra meg újra hangsúlyozzák, hogy mennyire fontos meghallgatni másokat, gondolatokat cserélni és megismerni a többiek munkáját és gondolkodását. A fizikus John Wheeler a maga sajátos módján fejti ki ezt a gondolatot: „Ha nem hányod-veted meg a dolgokat másokkal, akkor nincs esélyed. Mindig mondom, hogy senkiből sem lehet semmi, ha nincs ott valaki:’

A dichotómia ellenkező pontját árnyalja finoman Freeman Dyson, fizikus, aki irodája ajtajára mutatva így szól:

A tudomány, mondhatni társas tevékenység. Vegyük csak azt a különbséget szemügyre, hogy ez az ajtó nyitva vagy csukva van-e. Amikor tudományos munkát végzek, az ajtó nyitva van. Ezt némileg szimbolikusan értem, de ténylegesen is így van. Mert alig várom, hogy beszélgethessek a többiekkel. Bizonyos határokon belül persze, de örülök annak, amikor félbeszakítanak, mert csak úgy lehet bármi érdekeset alkotni, ha állandóan kapcsolatban vagyunk másokkal. Hiszen közösségi tevékenységről van szó. Állandóan történik valami, és lépést kell tartanunk az eseményekkel. Ehhez persze beszélgetned kell. Az írás ugyanakkor teljesen más. Ha írok, az ajtóm zárva van, és ha még így is túl sok zaj szűrődik be, inkább a könyvtárba menekülök. Ezt a játékot egyedül kell játszani. Szóval, azt hiszem, ez a fő különbség. A visszajelzés persze megint elementáris dolog, és egyre szélesebb lesz a kapcsolati köröd. Elképesztően sokan fordulnak hozzám egyszerűen azért, mert hétköznapi olvasókhoz szóló könyveket írok – így hatalmasra duzzad a baráti köröm. Talán ennek köszönhetem szemléletem gazdagodását is. Mindezt persze csak azután, hogy az írást befejeztem – alatta és közben soha.

John Reed a belülről irányított reflexió és az intenzív társas interakció váltakozását napi rutinjába építi be:

Korán kelő vagyok. Mindig ötkor ébredek, öt harminckor jövök ki a zuhany alól, majd dolgozom egy kicsit otthon vagy az irodámban. Leginkább ilyenkor szeretek elmélkedni vagy rangsorolni a feladataimat. Lelkes listakészítő vagyok. Mindig legalább húsz lista van a kezem ügyében az aktuális teendőkről, és ha van öt szabad percem, leülök, és további listákat készítek arról, hogy mít kell még végiggondolnom, megoldanom. Az irodámba többnyire hat harminc körül érek be. Kilenc harmincig vagy tízig próbálom viszonylag nyugodt mederben tartani a dolgokat, de aztán felgyorsulnak az események. Egy cég vezetőjének lenni olyan, mintha törzsfőnök volnál. Az emberek ki-be mászkálnak az irodádból, és folyton beszélni akarnak veled.

Még a művészet rendkívül zárt birodalmában is szükség van kapcsolatokra. Nina Holton remekül fogalmazza meg a szociabilitás művészetben betöltött szerepét:

Nem vonulhatsz vissza munka közben teljesen a saját kuckódba. Kell valaki, mondjuk, egy másik művész, akivel meg tudod beszélni a dolgaidat – „Mit szólsz hozzá?” Szükséged van valamilyen visszajelzésre. Nem ülhetsz ölbe tett kézzel egymagadban úgy, hogy soha senkinek nem mutatod meg, amit csinálsz. És ha egy üzlet beindul… egész hálózatod lesz majd. Ismerned kell a galériásokat, azokat, akik hasonló dolgokkal foglalkoznak, mint te, és érdeklődőek. Aztán eldöntheted, hogy akarsz-e közéjük tartozni, vagy nem, mindenesetre nem engedheted meg magadnak, hogy ne legyenek barátaid.

Jacob Rabinow ismét igen világosan fogalmazza meg a kreatív emberek dilemmáját:

Rendeztünk egyszer egy nagy partit, és Gladys, a feleségem azt mondta, hogy nekem néha teljesen más ritmusra jár az agyam. Más szóval, annyira lekötnek azok az ötletek, amiken dolgozom, annyira magukkal ragadnak, hogy teljesen magamba tudok zárkózni. Nem figyelek oda senkire. Ez tényleg előfordul néha. Amikor támad egy ötletem, és érzem, hogy nagyon jó, se látok, se hallok. Mindenki egyszerre végtelen messze kerül. Nagyon nehéz objektívnek lennem. Nem is tudom… úgy gondolnám, hogy társaságkedvelő vagyok, szeretem az embereket, szeretek vicceket mesélni, színházba járni. De az valószínűleg igaz, hogy olykor Gladys szeretné, ha több figyelmet szentelnék neki és a családnak. Imádom a gyerekeimet, ők is imádnak engem, csodálatos a kapcsolatunk. Ha nem feltaláló lennék, hanem egyszerű hétköznapi ember, valószínűleg több időt töltenék otthon, többet figyelnék rájuk – mert olyan munkám lenne, amit nem szeretnék annyira. Szóval lehet, hogy azok, akik nincsenek úgy oda a munkájukért, jobban szeretik az otthonukat. Ez nagyon is lehetséges.

6. A kreatív egyének egyszerre módfelett szerények és büszkék. Meglepő találkozni olyan híres emberekkel, akikről azt feltételezi az ember, hogy arrogánsak vagy fölényeskedők lesznek, s ehelyett önmarcangolást és félénkséget látsz rajtuk. Ez egyáltalán nem véletlen. Először is nyilvánvalóan tisztában vannak azzal, hogy – Newton szavaival élve – „óriások vállán” állnak. A tartománnyal szemben érzett tiszteletüknél fogva átlátják a korábbi hozzájárulások hosszú sorát, ami saját munkájukat is más perspektívába helyezi. Másodszor tisztában vannak azzal, hogy a szerencse is közrejátszott saját eredményeikben. Harmadszor pedig általában annyira jövőbeli terveikre és aktuális kihívásaikra koncentrálnak, hogy korábbi teljesítményeik, legyenek bármily kiemelkedőek, már alig érdeklik őket. Elisabeth Noelle-Neumann frappáns választ adott a „Visszatekintve mindarra, amit elért, mire lenne a legbüszkébb?” kérdésre:

Sohasem gondolkodom azon, hogy mire vagyok büszke. Nem szoktam hátrafelé nézni, hacsak nem azért, hogy észrevegyem a hibákat. Mert a hibákra nem szívesen emlékszünk vissza, és vonakodunk levonni belőlük a következtetéseket. Az viszont nagyon veszélyes lehet, ha az ember csak arra gondol vissza, amire büszke. Amikor valaki megkérdi, hogy mire vagyok büszke, csak vonogatom a vállam, és reménykedem abban, hogy a lehető leghamarabb sikerül leráznom. El kellene mondanom nekik, hogy én mindig előre nézek, s minden kellemes gondolatom a jövőre vonatkozik. Ez húszéves korom óta így van. Minden napot frissen kezdek. Számomra az a legfontosabb, hogy a kutatóintézet jól működjön, és folytathassam empirikus kutatásaimat.

Hírneve és nagyszerű eredményei ellenére a neuropszichológus Brenda Milner arról számol be, hogy alkotó periódusai után mindig nagyon kritikus lesz önmagával szemben, és súlyos kétségei támadnak kreativitásával kapcsolatban. A kanadai művész, Michael Snow az őt számos sikerhez hozzásegítő nyughatatlan kísérletezéseit a zavarodottság és bizonytalanság érzésének tulajdonítja, amelyet régóta próbál eloszlatni.

Szerénységükre utalt az is, hogy gyakran válaszoltak a fenti kérdésre úgy, hogy nem az őket híressé tevő eredményekre, hanem családjukra hivatkoztak. Freeman Dyson például így válaszolt: „Talán csak arra, hogy felneveltem hat gyereket, és amennyire látom, mindből érdekes ember lett. Úgy gondolom, erre vagyok a legbüszkébb, tényleg.” John Reed pedig így, „Jaj, Istenem. Ez nagyon… azt hiszem arra, hogy szülő vagyok. Négy gyerekem van. Ha arról kell beszélni, ami egyszerre lepett meg és adott rengeteg örömöt, akkor azt mondanám, hogy közel állok a gyerekeimhez, és szeretek velük lenni, és sohasem gondoltam volna, hogy ez ennyire jó dolog.”

Ezzel együtt természetesen, legyenek bármilyen szerények is, tudják, hogy másokkal összehasonlítva nagyon sokat értek el. És ennek tudata egyfajta biztonságérzetet ad nekik, egyfajta büszkeséget, ami sokszor magabiztosságukban jut kifejezésre. Például az orvos-fizikus Rosalyn Yalow többször említette, hogy soha nem volt kétsége afelől, hogy amit elkezdett, azt ne tudná sikerrel véghezvinni. Jacob Rabinow is osztja e nézetet: „Van még egy dolog, amit meg szoktam tenni, amikor feltalálok valamit. Létbizonyítéknak hívnám. Azt jelenti, hogy biztosan kell tudnom, hogy az a valami megvalósítható. Ha nem így lenne, meg sem próbálnám. És nemcsak azt tételezem fel, hogy meg lehet valósítani, hanem azt is, hogy én magam meg tudom csinálni:’ Egyesek az alázatosságot, mások a magabiztosságot emelik ki, de a helyzet az, hogy szemmel láthatóan mindkettőből akad elég az összes általunk meginterjúvolt emberben.

A dualitásokat a céltudatosság és az önzetlenség, vagyis a versengés és az együttműködés ellentétével is ki lehet fejezni. A kreatív személyek gyakran kénytelenek céltudatosak és agresszívek lenni, ugyanakkor sokszor hajlandóak saját kényelmüket és ügyeiket bármilyen projektnek alárendelni, amin éppen dolgoznak. Különösen olyan szakértői körökben van szükség agresszivitásra, ahol éles a verseny, vagy olyan tartományokban, ahol nehéz újdonságot bevezetni. George Stigler szavaival élve:

Szerintem minden tudós agresszív valamilyen értelemben. Agresszívnek kell lennie, ha meg akarja változtatni tudományterületét. Keynest vagy Friedmant véve példának, ők is agresszívek abban az értelemben, hogy meg akarják változtatni a világot, de ezzel együtt elismert közéleti figurává válnak. Ezt a játékot egyébként nagyon keményen játsszák.

Brenda Milner azt állítja, hogy szavakban mindig is nagyon agresszív volt. A békés és agresszív ösztönök egyazon személyiségben való ötvöződését kitűnően ábrázolja John Gardner politikus, számos civil kezdeményezés országos szervezetének alapítója:

A Carnegie Corporation elnökeként nagyon érdekes életet éltem, de viszonylag kevés új dologgal és eseménnyel. Mondhatni burokban. Washingtonba költözve egy csomó olyan dolgot fedeztem fel magamban, melyekről addig nem volt tudomásom. Rájöttem, hogy szeretem a politikusokat. Jól kijöttem velük. Szerettem a sajtóval is foglalkozni, már amennyire bárki képes élvezni a sajtót. Aztán felfedeztem, hogy szeretem a politikai vitákat, ami körülbelül annyira messze volt addigi énképemtől, amennyire csak lehetett. Nagyon békés ember vagyok, de ezek előjöttek belőlem. Az élet teszi mindezt, így bár – amint már mondtam – lassan tanulok, az ötvenes éveim közepére tanultam néhány érdekes dolgot.

Többen említik, hogy pályájuk során a motivációjuk én központú céloktól altruisztikusabb irányba mozdult el. Sarah LeVine például, aki antropológusként kezdte, és végül író lett, ezt fűzi hozzá:

Az alkotás értelmét majdnem egészen mostanáig csak a saját magam még nagyobb dicsőségében láttam, tényleg. Ez már egyáltalán nem így van. Úgy értem, jó, ha az ember elismerést kap azért, amit csinál, de ennél sokkal fontosabb olyasvalamit hátrahagyni, amiből mások is tanulhatnak, és azt hiszem, ez az érett korral jár együtt.

7. A férfiakat minden kultúrában arra nevelik, hogy legyenek „maszkulinok”, és fojtsák el természetük minden olyan aspektusát, amit a társadalom „femininnek” tart, míg a nőktől ennek ellenkezőjét várják. Bizonyos mértékig a kreatív emberek kibújnak a nemi szerepek e némiképp merev sztereotípiái alól. Amikor fiataloknak maszkulinitás/femininitás kérdőíveket adunk, újra és újra azt találjuk, hogy a kreatív és tehetséges lányok más lányoknál dominánsabbak és keményebbek, a kreatív fiúk pedig érzékenyebbek és kevésbé agresszívek, mint a többi fiú.

Az androgíniát olykor tisztán szexuális értelemben használják, és összekeverik a homoszexualitással. A pszichológiai androgínia sokkal tágabb fogalom, és a személynek arra a képességére utal, hogy a nemtől függetlenül egyszerre tud agresszív és gondoskodó, érzékeny és rideg, domináns és szubmisszív lenni. A pszichológiailag androgín személy valójában válaszrepertoárját duplázza meg, és a lehetőségek sokkal gazdagabb és szélesebb spektrumán keresztül képes kapcsolatot teremteni az őt körülvevő világgal. Nem meglepő, hogy a kreatív egyéniségek nagyobb valószínűséggel rendelkeznek saját nemük erősségei mellett a másik nem erősségeivel is.

Az általunk meginterjúvoltak körében az androgínia e formáját nehéz volt tetten érni – kétségkívül részben annak köszönhetően, hogy semmilyen ezt mérő standard tesztet nem használtunk. Mindazonáltal nyilvánvaló volt, hogy a művészés kutatónők jellemzően sokkal rámenősebbek, magabiztosabbak és nyíltan agresszívabbak voltak, mint amilyennek társadalmunkban általában nevelik a nőket. A mintában szereplő férfiak „femininitásának” talán legfeltűnőbb bizonyítéka a családjuk iránti nagymérvű elkötelezettségük, valamint a környezetük olyan finom megnyilvánulásai iránti érzékenységük volt, amilyeneket más férfiak hajlamosak jelentéktelen dolgokként figyelmen kívül hagyni. Ugyanakkor, nem ük szempontjából szokatlan vonásaik mellett a hagyományos, nemüknek megfelelő vonásokat is megőrizték. Általánosságban azt mondhatjuk, hogy a nők tökéletesen „femininek”, a férfiak pedig teljesen „maszkulinok’’ voltak, amellett, hogy nem ükkel ellentétes vonásokkal is rendelkeztek.

8. Általában úgy gondoljuk, hogy a kreatív emberek lázadóak és függetlenek, azonban senki nem válhat kreatívvá úgy, hogy előbb nem internalizálta a kultúra egy tartományát. Hinnie kell továbbá egy ilyen tartomány jelentőségében ahhoz, hogy annak szabályait megtanulja, azaz bizonyos mértékben tisztelnie kell a hagyományokat. Nehéz tehát belátni, hogy miként lehetne valaki kreatív úgy, hogy nem egyszerre hagyománytisztelő és konzervatív, illetve lázadó és tekintélyromboló. A hagyománytisztelet önmagában nem vezet a tartomány megváltozásához; a múlt értékeit állandóan figyelmen kívül hagyó próbálkozások pedig ritkán vezetnek olyan újdonsághoz, amelyre fejlődésként tekintenek. Zeisel Éva képzőművész állítása szerint a munkájában felhasznált népi hagyomány az „otthona”, ennek ellenére mégis olyan kerámiákat készít, melyeket a Modern Művészeti Múzeum a kortárs design remekműveiként ismert el. Lássuk, mit mondott az öncélú innovációkról.

Ez az „alkoss valami mást” eszme nem az én célom, és nem lenne szabad, hogy bárki célja legyen. Először is, ha ezekben a mesterségekben tervezni vagy egyszerűen játszani akarsz, akkor hosszú életre kell berendezkedned, és nem próbálhatsz mindig más lenni. Úgy értem, hogy különböző a különbözőktől. Másodszor pedig, a különbözés szándéka nem lehet munkád egyetlen motivációja. Ugyanis – szóljon rám, ha sokat locsogok – különbözőnek akarni lenni negatív motivációt jelent, és negatív impulzusokból egyetlen alkotó gondolat vagy jó alkotás sem serkenhet ki. Egy negatív impulzus mindig frusztráló, és másnak lenni annyi, mint nem ilyennek vagy nem olyannak lenni. Épp egy ilyen „nem ilyen” miatt nem volt képes a posztmodernizmus a „poszt” előtaggal működni. Egyetlen negatív impulzus sem lehet jó, nem hozhat létre örömteli alkotást. Csak a pozitív.

Ugyanakkor a kockázatvállalási hajlandóságra, a biztostól és a hagyományostól való elszakadásra is szükség van. George Stigler közgazdász nagyon megértő e tekintetben:

Azt mondanám, hogy a jó képességű emberek egyik leggyakoribb hiányossága, hogy nincs elég bátorságuk. Biztonságra törekednek. Kiszemelnek valamit a már meglévő dolgok közűl, és csak egy keveset mernek hozzátenni. Mi például a saját területünkön a duopóliumot tanulmányozzuk, azt a helyzetet, amikor két erős piaci tényező van jelen kínálati oldalról. Miért nem próbáljuk meg hárommal, és nézzük meg, hogy mi történik akkor? Itt is biztonsági játékot akarunk játszani, pedig az innovációban, ha azt akarjuk, hogy valami érdekes süljön ki belőle, kicsit bátrabbnak kell lenni. Azt persze nem lehet garantálni, hogy majd tényleg minden pompásan alakul.

9. A legtöbb kreatív személy szenvedélyesen szereti a munkáját, ugyanakkor képes azt rendkívül objektíven is látni. A kötődés és a kötetlenség (leválás) konfliktusából születő energiát sokan említették munkájuk fontos részeként. Meglehetősen világos, hogy ez miért van így. Szenvedély nélkül hamar elveszítjük érdeklődésünket a nehéz feladatok iránt, ugyanakkor – ha nem objektíven szemléljük – munkánk nem igazán jó, hiteltelen. Szóval a kreatív folyamat jellemzően olyan, mint amit több interjúalanyunk a két véglet közti jin-jang váltakozásnak nevezett. Nézzük, hogyan fogalmazza meg ezt Natalie Davis történész:

Néha olyan vagyok, mint egy anya, aki újra életre akarja kelteni a múltat. Imádom, amit csinálok, és imádok írni. Egyszerűen rengeteg érzelmet fektetek abba, hogy valahogy újra életre keltsek embereket. Ez nem feltétlenül azt jelenti, hogy szeretem őket, ezeket a hajdani figurákat, de szeretek kideríteni róluk dolgokat, és újrateremteni őket vagy a helyzetüket. Azt hiszem, nagyon fontos megőrizni az elfogulatlanságodat azzal szemben, amit leírsz, és hogy ne azonosulj annyira a munkáddal, hogy képtelen legyél bármilyen kritikát vagy visszajelzést elfogadni. Ez a veszély mindig fennáll, ha valaki annyi érzelmet visz a munkájába, mint én. Tisztában is vagyok vele, hogy nagyon fontos megtanulni, mikor kell leválni a saját munkánkról. A korral ez egyre könnyebben megy.

10. Végül pedig, a kreatív egyéniségek nyitottsága és érzékenysége amellett, hogy szenvedésnek és fájdalomnak teszi ki őket, rengeteg örömöt is nyújt számukra. A szenvedést könnyű megérteni. Nagyobb érzékenységük olyan megalázó érzéseket és szorongásokat kelthet bennük, amelyeket többségünk ritkán szokott átérezni. Alighanem egyetértenek Rabinow szavaival: „A feltalálóknak alacsony a fájdalomküszöbük. Nagyon tudják a dolgok bántani őket.” Egy leleményes mérnöknek éppúgy fájdalmat okoz egy rosszul megtervezett gép, mint egy kreatív írónak, ha rossz prózát olvas. Magányos harcosként egy tudományterület arcvonalán észrevehetővé és sebezhetővé válnak. A kiválóság vonzza a kritikát, mégpedig általában a rosszindulatút. Amikor egy művész hosszú éveket áldoz életéből egy szobor megalkotására vagy egy tudós egy elmélet kidolgozására, szörnyű csapásként éli meg, ha ügyet se vetnek rá.

A romantika pár száz évvel ezelőtti felívelése óta a művészektől – bizonyítandó lelkük érzékenységet – szinte elvárták, hogy szenvedjenek. A kutatások szerint a művészek és az írók valóban rendkívül gyakran szenvednek pszichés zavarokban és hódolnak káros szenvedélyeknek. Kérdés azonban, hogy mi az ok, és mi a következmény. A költő Mark Strand így vélekedik erről:

Sok szerencsétlen sorsú író, festő esetéről tudunk, akik melankolikusak, depressziósak voltak, akik kioltották saját életüket. Szerintem ez nem a munkájukkal, az érdeklődésükkel jár. Talán akkor is depressziósak, alkoholisták, önsorsrontók és így tovább lettek volna, ha nem írásra adták volna a fejüket. Egyszerűen ilyen volt a karakterük. Hogy vajon épp a karakterük tette volna őket íróvá, festővé, valamint alkoholistává és önsorsrontóvá, azt nem tudom. Nagyon sok olyan egészséges író és festő van köztudomásúan a világon, akiknek nincsenek öngyilkossági gondolataik. Nagyjából és egészében véve azt hiszem, mítosszal állunk szemben. Különleges aura keletkezik a művész körül, az esendőségé, amiért mindkét végén égeti a gyertyát. Szinte elviselhetetlen, amilyen érzékenyen reagál a körülötte lévő világra, oly könnyen sebezhető, és kénytelen mindent magára vállalni. A ránehezedő öntudat terhe elől gyakran kénytelen drogokba, alkoholba, végül öngyilkosságba menekülni. Jelzem az öntudat terhe azok számára is nehéz, akik – hogy is mondjam – nem akarják megölni magukat.

Az is igaz ugyanakkor, hogy a zűrös témák iránti elszánt érdeklődés és elköteleződés ritkán nyeri el jutalmát, és könnyen gúny tárgyává válhat. A többség ugyanis a divergens gondolkodást gyakran deviánsnak tekinti, így a kreatív egyén elszigeteltnek és meg nem értettnek érezheti magát. Ezek a szakmai ártalmak valóban, hogy úgy mondjam, a területtel járnak, és nehéz lenne elképzelni, hogy miként lehetne valaki kreatív úgy, hogy ne legyen kellőképpen érzékeny.

A kreatív ember számára talán az a veszteség-és ürességérzés a legelviselhetetlenebb, amelyet akkor él át, amikor valamilyen oknál fogva nem dolgozhat. Ez különösen akkor fájdalmas, amikor valaki elapadni érzi kreativitását, hiszen ilyenkor – amint arra Mark Strand utal – egész énképe veszélybe kerül.

Igen, amikor olyan ötleted támad, amivel szerinted érdemes foglalkozni, egy pillanatra elönt a béke, az elégedettség érzése. Mini akkor is, amikor befejezel valamit, amit korábban érdemesnek találtál arra, hogy sokat dolgozzál vele, és megtettél minden tőled telhetőt. Ilyenkor az elvégzett munka fényében sütkérezel akár egy egész napon át. Este, mondjuk, megiszol egy pohár bort, esetleg még kettőt, mert tudod, hogy nem kell már utánanézned semminek.

És aztán kezded megint elölről. Tele bizakodással. Néha a kettő között nem egy-két nap, hanem hetek, hónapok vagy évek telnek el. Minél hosszabb ez az űr például azon könyvek között, amiket minden áron be akarsz fejezni, az élet annál fájdalmasabb és frusztrálóbb lesz. Amikor azt mondom, hogy „fájdalom”, valószínűleg túl fellengzősen hangzik arra a jelentéktelen kis frusztrációra, amit az ember kezdetben érez, de ha nem tud továbblépni, akkor kialakulhat benne az, amit Írói válságnak neveznek, és az valóban fájdalmas, mert az identitása forog kockán. Mégis kinek érezze magát az, aki Író, de nem ír?

Ha olyan munkát végzünk, amihez értünk, aggodalmaink és gondjaink elszállnak, szinte a kegyelem állapotába kerülünk. Talán a legfontosabb tulajdonság, amely a legkövetkezetesebben megtalálható minden kreatív egyéniségben, az az alkotó folyamat önmagáért való élvezetének képessége. Enélkül a költők feladnák a tökélyre való törekvést és reklámversikéket írnának, a közgazdászok bankoknak dolgoznának, ahol legalább kétszer annyit keresnének, mint az egyetemen, a fizikusok abbahagynák az alapkutatást és olyan ipari laboratóriumokhoz csatlakoznának, ahol jobbak a körülmények, az elvárások pedig bejósolhatóbbak. Tulajdonképpen az öröm olyannyira fontos része a kreativitásnak, hogy az ötödik fejezetet teljes egészében a kettő közötti kapcsolatnak szentelem majd. Itt mindössze egy apró példával utalok rá, épp csak azért, hogy ne veszítsük egy pillanatra sem szem elől.

Margaret Butler informatikus-matematikus, az első nő, akit az Amerikai Nukleáris Társaság tagjává választottak. Munkájáról beszélve – interjúalanyaink többségéhez hasonlóan – nem győzi hangsúlyozni a jókedv, az öröm szerepét. A „Mire a legbüszkébb munkahelyi eredményei közül?” kérdésünkre ezt feleli:

Hát, a munkámban a legérdekesebb és a legizgalmasabb az volt, amikor még a hőskorban, Argonne-ban számítógépeket építettünk. Abban a csapatban dolgoztunk, amely az első számítógépek egyikét tervezte. A biológiai osztályon dolgozókkal egy képelemző szoftver fejlesztésén dolgoztunk kromoszómák letapogatásához, és próbáltunk automatikus kariotipizálást kidolgozni. Azt hiszem, ez volt a legszórakoztatóbb a laboratóriumokban eltöltött negyvenegynéhány évem alatt.

Érdekes, hogy a fenti választ, amely a szórakozást és az izgalmat hangsúlyozza, arra a kérdésre kaptuk, hogy mire a legbüszkébb a munkájában. Később így folytatta:

Csak dolgoztam és dolgoztam. Az ember keményen dolgozik. Megpróbálod kihozni magadból a legjobbat. Amikor ezzel a kromoszómaprojekttel foglalkoztunk, Jimmel [a férje] együtt néha az egész éjszakát ott töltöttük, munkával. Amikor kijöttünk, éppen kelt fel a Nap. A tudomány nagyon szórakoztató tud lenni. Azt gondolom, hogy a nőknek meg kell adni a lehetőséget arra, hogy szórakozzanak.

Dolgozhatnék olyan keményen ambícióból vagy hogy sok pénzt keressek. De ha nem élvezek egy feladatot, akkor nem tudok odafigyelni rá. Folyton azon kapom magam, hogy az órát nézem, olyan dolgok járnak az eszemben, amiket sokkal szívesebben csinálnék, hogy nehezemre esik dolgozni, és hogy alig várom, hogy vége legyen.

Az ilyen elkalandozó figyelem, a fél gőzzel való munka nem fér össze a kreativitással. A kreatív emberek ráadásul nemcsak munkájukat, hanem sok minden mást is élveznek. Margaret Butler, amikor arról beszélt, hogy mivel tölti idejét, mióta hivatalosan nyugdíjba vonult, az örömteliség szót használta mindenre, amit csinál: férjének segít folytatni matematikai kutatásait, nőknek szóló karrier-tanácsadó kézikönyvet ír az Amerikai Nukleáris Társaságnak, tanárokkal együttműködve próbálja fiatal diáklányok érdeklődését felkelteni a tudomány iránt, támogató csoportokat szervez kutatónőknek, olvas, és helyi szinten politizál.

Ez a tíz ellentétes személyiségvonás mondja el talán a legtöbbet a kreatívemberek jelleméről. A lista természetesen kissé önkényes, és valószínűleg jó néhány fontos vonás kimaradt belőle. Nem szabad megfeledkeznünk arról sem, hogy a fenti ellentétes vonásokat – illetve az ellentétes vonásokat úgy általában – nem fogjuk egyetlen személyben megtalálni. Mondhatnánk úgy is, hogy a második pólus nélkül az új gondolatokat nem elismerik fel, az első nélkül pedig nem fognak létrejönni. Következésképp egy olyan életrevaló újítás, amely képes egy tartományt megváltoztatni, általában olyasvalaki munkája, aki a fenti ellentétpárok mindkét végén jól működik – ezt a személyt nevezzük „kreatívnak”.

NEGYEDIK FEJEZET –

Az alkotás munkája

Létezik konkrét mentális lépéssorozat, amely egy tartomány megváltoztatására képes újdonsághoz vezet? Vagy másképp fogalmazva, minden kreatív termék egy általános „kreatív folyamat” végeredménye? Számos egyén és üzleti tanfolyam állítja, hogy tudja, miből áll a „kreatív gondolkodás”, és hogy ezt tanítani is tudja. A kreatív személyeknek általában megvan a maguk – sokszor egymástól igen eltérő – elmélete. Robert Galvin szerint a kreativitáshoz megérzés és eltökéltség kell. A megérzés azt jelenti, hogy egy jövőben fontossá váló dolognak a víziója nekünk jelenik meg először, mindenki mást megelőzve; az eltökéltség pedig az a hit, amely rábírja az egyént, hogy minden kétség és elbizonytalanodás ellenére tovább munkálkodjon víziója megvalósításán.

Másfelől Peter Drucker, a menedzserguru elutasító levelében négy okot sorol fel az általa elért eredmények magyarázatára (amellett, hogy soha nem vesz részt hasonló vizsgálatokban):

(a) Azért tudtam és azért tudok most is alkotni, mert mindig is magányos voltam, és nem kellett beosztottak, asszisztensek, titkárok és hasonló időrablók foglalkoztatásával töltenem az időmet; (b) mert a lábamat be nem tettem Noha az egyetemi irodámba, megtartom az óráimat, és ha a diákok találkozni akarnak velem, hát akkor meghívom őket ebédre; (c) mert 20 éves korom óta munkamániás vagyok; és (d) mert lubickolsz a stresszben, és határidő nélkül csak darvadoznék. Máskülönben pedig – ha szabad így fogalmaznom –, egy kicsit olyan vagyok, mint a toronyőr a Faust II. részében:

Zum Sehen geboren, Látásra születtem,

Zum Schauen bestellt. s itt kell, aki lát,

(Jékely Zoltán és Kálnoky László fordítása)

Ha figyelembe vesszük, hogy az egyes tartományok mennyire különböznek egymástól, hogy hányféle feladat létezik, és hogy mennyire más erősségei és gyengéi vannak az egyes embereknek, nem várhatjuk, hogy túl sok hasonlóságot találjunk abban, ahogy az embereknek új ötletei vagy találmányai lesznek. Mégis, úgy tűnik, néhány összekötő szál átlép a tartományok határán és a személyekre jellemző sajátosságokon, és valójában ezek képezhetik azokat a központi jellemvonásokat, amelyek ahhoz kellenek, hogy úgy közelítsünk egy problémához, hogy az a szakértői kör által kreatívnak vélt végeredményhez vezessen. Nézzünk e folyamat illusztrációjaként egy leírást arról, miként írta meg egyik novelláját az olasz írónő, Grazia Livi.

Egy elbeszélés megírása

Egy napon Livi bement a bankjába, hogy beszéljen a portfólióját és a befektetéseit kezelő pénzügyi tanácsadóval. A tanácsadó egy nő volt, akivel Livi már korábban is találkozott; korunk karrierista női prototípusát látta benne, aki sikereken kívül másra nem igazán törekszik, makulátlanul ápolt, hideg, kemény és türelmetlen. Nincs magánélete, nincsenek álmai, hacsak a pénzt és az előléptetést nem tekintjük annak. A megbeszélés ezen a napon is a szokásos hangnemben kezdődött: a tanácsadó távolságtartónak és ridegnek tűnt, szárazon, minden érdeklődés nélkül kérdezgetett. Ám ekkor megcsörrent a telefon, félbeszakítva ezzel a beszélgetést. Livi meglepve látta, hogy a nő arca, miközben elfordult, hogy felvegye a kagylót, teljesen megváltozott – vonásai ellágyultak, még szigorú hajviselete is puha fényűvé vált – tartása ellazult, hangja mély és simogató lett. Livi azonnal maga előtt látta a telefonálót: egy jóképű, napbarnította, laza építész egy Maseratiban. Amikor a bankból hazaért, feljegyzett néhány dolgot a naplójába, aztán az esetről látszólag megfeledkezett.

Néhány hónap múlva, amikor a naplót újraolvasta, hirtelen kapcsolatot fedezett fel a banki epizódról szóló bejegyzése és más bejegyzései között, melyeket az elmúlt év során jegyzett fel az érvényesülni vágyó, órákon át szépségszalonokban ücsörgő nőkről és a hozzájuk hasonló típusokról. Elöntötte az érzelmi felfedezés átütő érzése: úgy érezte, bepillantást nyert a mai nők nehéz sorsába, akik sokszor élesen ellentétes követelmények közt őrlődnek, amiből egy igaz történet kerekedhet. Nem abban az értelemben igaz, hogy pontosan leírja, amit ő látott – hiszen a nő a bankban beszélhetett az anyjával vagy a gyerekével –, de igaz korunk általános viszonyaira, melyekben számos nő érzi úgy, ahhoz, hogy versenyképes lehessen az üzleti világban, hűvösnek és agresszívnak kell lennie, ugyanakkor nem képesek feladni a nőiességüket. Így aztán nekilátott, hogy megírja egy karrierista nő történetét, aki egész nap csinosíthatja magát egy randira, ami végül nem jön össze – és iszonyatosan jó novella lett belőle. Nem a cselekmény miatt, amely teljesen szokványos, hanem mert karakterének érzelmi csapongásaiban annyira fájón és egyértelműen köszön vissza korunk élménye.

Lehet, hogy Livi novellája nem fogja megváltoztatni az irodalom tartományát, és ezért nem a legmagasabb szintű kreativitás példája. Azonban nagyon is lehetséges, hogy bekerül majd novellagyűjteményekbe, mert a kortárs életképek nagyszerű példája. És amennyiben kiterjeszti a tartományt, kreatív munkának minősül. Van arra mód, hogy elemezzük, limit Livi tett, hogy tisztábban lássuk, milyen mentális folyamatok működtek a novella megírása közben?

A kreatív folyamat a hagyományos leírások szerint öt lépésből áll. Az első az előkészítés fázisa. Ennek során tudatosan vagy tudattalanul belemerülünk a problémák egy csoportjába, amely számunkra érdekessé vált, és felébresztette kíváncsiságunkat. Grazia Livi a modern nő érzelmi dilemmáját személyesen is megtapasztalta: díjakért, pozitív kritikákért és publikációkért versenyző íróként, illetve az anyai felelősség és az írás között egyensúlyozó nőként egyaránt.

A kreatív folyamat második fázisa az inkubáció szakasza. Ekkor az ötletek még nem törik át a tudat küszöbét. Valószínűleg ekkor alakulnak ki a szokatlan kapcsolatok. Ha tudatosan próbálunk megoldani egy problémát, az információt logikus úton, lineárisan dolgozzuk fel. Ha azonban az ötletek maguk közeledhetnek egymáshoz, anélkül hogy egy szűk és egyenes vonalon vezetnénk őket, váratlan kombinációk születhetnek.

A kreatív folyamat harmadik komponense a felismerés, amit „Aha!”-élménynek is nevezünk, a pillanat, amikor a kádba lépő Arkhimédész felkiáltott: „Heuréka!”, amikor a rejtély mozaikjai összeállnak. A való életben az inkubáció, az értékelés és a kidolgozás szakaszaiban, illetve az egyes szakaszok között számos felismerés történhet. Livi novellája esetében legalább két alkalommal született jelentős felismerés: amikor észrevette, ahogy a hívás átváltoztatja a befektetési tanácsadót, és amikor felfedezte a hasonló naplóbejegyzései közötti összefüggést.

A negyedik komponens az értékelés, amikor a személynek döntenie kell arról, hogy egy felismerés értékese, érdemese továbbvinni. Érzelmileg a folyamatnak gyakran ez a része veszi leginkább igénybe az egyént, ekkor gyötri a legtöbb kétség, ekkor bizonytalanodik el a leginkább. És általában ez az a pillanat, amikor fontossá válik a tartomány internalizált kritériuma és internalizált véleménye. Valóban új ez a gondolat, vagy nyilvánvaló a dolog? Mit gondolnak majd róla a munkatársaim? Ez az önkritika és az önvizsgálat ideje. Grazia Livi ennek a rostálásnak a jó részét akkor végezte, amikor átolvasta naplóját, és a bejegyzésekből kiválasztotta a kidolgozásra érdemes gondolatokat.

A folyamat ötödik és egyben utolsó komponense a kidolgozás. Valószínűleg ezzel megy el a legtöbb idő, és ez jár a legkeményebb munkával. Valószínűleg erre utalt Edison, amikor azt mondta, hogy a kreativitás 1 százalék ihlet és 99 százalék veríték. Livi esetében a kidolgozás a karakterek kiválasztását, a cselekmény kitalálását és a megsejtett érzelmek szavakba öntését jelentette.

Ám ha túlságosan szó szerint értelmezzük, akkor ez az előkészítéstől a kidolgozásig tartó klasszikus elemzési keret súlyosa n torz képet adhat a kreatív folyamatról. Sohasem fordul elő, hogy a kreatív egyén csupán átvonszolja magát a kidolgozás utolsó, hosszadalmas szakaszán. A folyamatnak ezt a részét időről időre inkubációs szakaszok váltják, és meg-megszakítják a reveláció pillanatai. Sokszor akkor jutunk valami igazán új meglátásra, amikor azt hisszük, hogy már az utolsó simításokat végezzük az eredeti ötleten. Miközben Grazia Livi azzal küzdött, hogy karakterei ábrázolásához szavakat találjon, gyakran maguk a szavak sugalltak olyan új érzelmeket, melyek az eredetileg elképzelteknél sokkal jobban „illettek” az általa teremtett személyiségekhez. Ezek az új érzések pedig olyan fordulatokat vetettek fel a cselekményben, melyekre korábban nem gondolt. Az írás előrehaladtával a karakter bonyolultabbá, árnyaltabbá vált; a cselekmény szövevényesebb és izgalmasabb lett.

Vagyis a kreatív folyamat nem annyira lineáris, mint inkább rekurzív. Az, hogy hány ismétlésen, iterációs lépésen megy keresztül, hány hurkot tartalmaz, hány meglátás szükséges hozzá, az a tárgy mélységétől és terjedelmétől függ. Az inkubáció néha évekig tart; néha csak pár óráig. A kreatív ötlet néha egyetlen mély és megszámlálhatatlanul sok apró meglátásból tevődik össze. Néhány esetben, mint például Darwin evolúciós elméletének kialakítása során, az alapfelismerés megjelenhet lassan, egymástól független, hirtelen támadt gondolatok formájában, és évekbe telhet, amíg ezek összefüggő ötletté állnak össze. Mire Darwin teljesen megértette, hogy elmélete mit jelent, azt már aligha lehetett felismerésnek nevezni, mivel a komponensei a múlt különböző pontjain merültek fel gondolataiban, és lassan kapcsolódtak össze az idő során. Kis „heurékák”-ból összeálló, egy egész emberöltő alatt felépített, mindent elsöprő „Aha!”-élmény volt.

Ennél lineárisabb Freeman Dyson leírása arról a kreatív folyamatról, amelynek tudományos hírnevét köszönheti. Dyson Richard Feynman diákja volt, aki a negyvenes évek végén megpróbálta az elektrodinamikát a kvantummechanika alapelvein keresztül leírni. Ennek a munkának a sikerét az jelentette volna, ha az elektromosság törvényeit sikerül úgy átfogalmaznia, hogy azok beleilljenek az elemi részecskék viselkedésének alacsonyabb szintű törvényeibe. Sok tekintetben jelentős egyszerűsítést hozott volna, amely a fizika tartományában üdvözölt rendezőelv. Sajnálatos módon, legtöbb munkatársa ugyan érezte, hogy Feynman valami fontos és nagy dobásra készül, azt a néhány firkát és vázlatot, amit érvei bizonyításához használt, nem sokan tudták követni, különösen mivel az A pontból általában rögtön Z-re ugrott, minden köztes lépés nélkül. Ugyanebben az időben egy másik fizikus, Julian Schwinger is a kvantummechanika és az elektrodinamika egyesítésén dolgozott. Schwinger sok szempontból Feynman ellentéte volt: lassan és módszeresen dolgozott, és annyira maximalista volt, hogy sohasem érezte magát készen arra, hogy előálljon annak a problémának a megoldásával, amin dolgozott. A Cornell Egyetemen a Feynman köreiben dolgozó Dyson végighallgatta Schwinger egy előadás-sorozatát. Ez adta az ötletet, hogy összehozza Feynman intuitív ugrásait Schwinger lelkiismeretes számításaival, és hogy egyszer és mindenkorra megoldja a kvantumok viselkedése és az elektromos jelenségek közötti összefüggések rejtélyét. Miután Dyson elvégezte a munkát, Feynman és Schwinger elméletei érthetővé váltak, és ők ketten megkapták a fizikai Nobel-díjat. Számos kolléga érezte úgy, hogy ha valaki megérdemelte volna a díjat, akkor az Dyson. Nézzük, hogyan írja le ő maga a felfedezéséhez vezető folyamatot:

1948 nyarát írtuk, tehát huszonnégy éves voltam. Alapvetően az egész fizikustársadalom egyetlen nagy problémára koncentrált. A fizika általában ilyen – van egy különlegesen lenyűgöző probléma, melyen mindenki dolgozik, és jellemzően egyszerre mindig csak egy dologról van szó. Akkoriban a nagy problémát úgy hívták, hogy kvantumelektrodinamika, ami a sugárzás és az atomok elmélete volt, és az elméletben nagy volt az összevisszaság, senki sem tudta, hogy miként lehetne számolni vele. Ez tulajdonképpen elzárta az utat minden további fejlődés elől. Szóval valakinek rá kellett jönnie, hogy miként lehetne számolni ezzel az elmélettel. Szó sincs arról, hogy az elmélet rossz volt, csak nem volt megfelelően összerendezve, szóval az emberek megpróbáltak valamit kiszámolni vele, és állandóan fura eredményeket kaptak, mondjuk nullát vagy végtelent, vagy ilyesmit. Akárhogy is, akkoriban két nagyszerű elmélet bukkant fel, és ezeket két emberhez kapcsolták, Schwingerhez és Feynmanhoz. Mindketten nagyjából öt évvel voltak idősebbek nálam, és mindketten gyártottak egy új sugárzáselméletet. Úgy nézett ki, hogy mind a kettő működni fog, bár mindegyikben akadtak nehézségek. Én abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy tudtam Schwingerről és Feynmanról is, megismerkedtem velük, és nekiláttam a munkának.

Hat hónap kemény munkámba került mindkettőt megérteni, és ez csupán nagyon-nagyon kemény számolási munkát jelentett. Napokat ültem végig óriási papírhalmokkal, számolgatva, hogy pontosan megértsem, amit Feynman mondani akart. A hatodik hónap végén elmentem nyaralni. Felültem egy Kaliforniába tartó távolsági buszra, és heteken át csavarogtam céltalanul. Nem sokkal ezelőtt jöttem át Angliából, szóval a nyugati parton még nem voltam azelőtt. Két hét Kalifornia után, ahol semmit sem dolgoztam, csak nézelődtem, felszálltam egy buszra, hogy visszajöjjek Princetonba, és hirtelen az éjszaka közepén, amikor éppen Kansason haladtunk át, az egész valahogy kristálytiszta lett. Szóval nekem ez volt a nagy felismerés, a heuréka-élmény vagy minek mondják. Hirtelen minden világossá vált, és Schwinger gyönyörűen beleillett, és Feynman gyönyörűen beleillett, és az eredmény egy valóban hasznos elmélet lett. Ez volt életem nagy kreatív pillanata. Aztán újabb hat hónapot töltöttem a részletek kidolgozásával, meg az egész lejegyzésével és így tovább. Végül lett belőle két hosszú cikk a Physical Reviewban, és ez volt az én útlevelem a tudomány világába.

A kreatív folyamat klasszikus változatának nehezen képzelhető el világosabb példája. A fizika területére mélyen bemerészkedő Dysonnal kezdődik, aki tanárai és munkatársai révén kiszimatolja, hol adódik lehetőség arra, hogy valami fontosat hozzátegyen a tartományhoz. Kiváltságos helyzete van mind a tartományban, mind a területen – személyesen ismeri a két központi figurát. Miután rátalált a problémára – a tartomány két vezető elméletének összecsiszolására –, hat hónapon keresztül tudatosan irányított, kemény előkészületeket végez. Azután pihen két hetet, ez alatt az idő alatt az elmúlt fél évben rendbe szedett gondolatoknak lehetőségük van inkubálódni, kiválogatódni és összerázódni. Ezt követi az éjszakai buszozás során rajtaütésszerűen érkező hirtelen felismerés. Végül pedig újabb fél év, a felismerés értékelésével és kidolgozásával töltött kemény munka. Miután az elképzelést a terület – ebben az esetben a Physical Review – elfogadja, hozzáadódik a tartományhoz. Amint az gyakran megesik, az elismerés nem a szerzőé lesz, hanem azoké, akiknek a munkájára épített.

Lehetséges, hogy a kreatív folyamat ötszakaszos elképzelése túlzottan leegyszerűsítő és félrevezető, azonban a folyamatban benne rejlő komplexitás rendszerezésének viszonylag jól megalapozott és egyszerű módját kínálja. Következésképp a kreatív emberek munkafolyamatainak leírására ezeket a kategóriákat használom, kezdve a legelső fázisnál, az előkészítésnél. A következőkben azonban ne felejtsük el, hogy az öt szakasz a valóságban nem kizárja, sokkal inkább átfedi egymást, illetve az egyes szakaszok a folyamat lezárulásáig újra és újra megjelennek.

A problémák felszínre kerülése

Előfordulhat, bár nem túl gyakran, hogy valaki minden előkészület nélkül jut kreatív felfedezéshez. A szerencsés személyegyszerűen valami teljesen váratlan helyzetbe botlik, ez történt Röntgennel, amikor megpróbálta kitalálni, hogy miért mennek tönkre fényképezőlemezei, és eközben felfedezte a róla elnevezett sugárzást. Általában azonban a felkészült elmék Jutnak valamilyen felismerésre, azok, akik hosszú ideig keményen gondolkodnak egy adott problémakörön. A problémák jellemzően három fő forrásból származnak: személyes tapasztalatból, a tartomány követelményeiből és társas nyomásból. Ugyan az ihlet eme forrásai többnyire szinergetikus módon összefonódnak egymással, mégis egyszerűbb őket külön tárgyalni, mintha egymástól függetlenül fejtenék ki hatásukat, ami persze a valóságban nem fordul elő.

Az élet mint problémaforrás

Láthattuk, hogy Grazia Livi ötletét a karrier és nőiesség konfliktusáról nagyban befolyásolták saját tapasztalatai, melyeket nőként élt meg. Szülei kislánykorától azt várták el, hogy két fivére művelt és sikeres férfi, Grazia és nővére pedig hagyományos háziasszony legyen. Livi egész életében lázadozott a ráruházott szerep ellen. Habár férjhez ment és gyerekeket szült, eltökélte, hogy saját jogán sikeres lesz. Ez a saját életéből származó közvetlen tapasztalat tette érzékennyé az olyan, a feljegyzései között is szereplő eseményekre, melyekben a szakmai karriert is vállaló nők szerepelnek.

Az élettapasztalat problémás elemeit általában könnyebb tetten érni művészek, költők és társadalomtudósok munkáiban. Zeisel Éva, aki „a butuskának” számított egy olyan családban, amelyből aztán két Nobel-díjas és sok más kiváló férfi tudós került ki, ugyancsak bizonyítani tudott azzal, hogy elszakadt a hagyományos családi érdekektől, és független művésszé vált. Legtöbb kerámiájának ötlete két ellentétes igény felvállalásának feszültségéből születik: olyan hagyományos kerámiákat szeretne készíteni, amelyek alkalmazkodnak az emberi kézhez, ugyanakkor a modern technikák révén alkalmasak a tömegtermelésre.

Anthony Hecht, Faludy György, Hilde Domin és más költők mindennapos benyomásokat, eseményeket és mindenekelőtt érzéseket jegyeznek fel cetlikre vagy jegyzetfüzetekbe, műveik nyersanyagát ezek az élményraktárak adják. „Volt egy költő barátom, Radnótinak hívták. A verseit pocséknak tartottam – mondja Faludy. – Aztán a koncentrációs táborok szenvedései teljesen megváltoztatták, és csodálatos verseket írt. A szenvedés nem rossz: Nagyon is sokat segít. Ismersz a boldogságról szóló regényt? Vagy boldog emberekről szóló filmet? Perverz faj vagyunk, csak a szenvedés érdekel bennünket.” Majd elmeséli, hogy amikor a gyönyörű Vancouver-szigeten egy faházban ülve várta, hogy ihletet kapjon egy vers megírásához, semmi érdekes nem jutott eszébe. Végül egy letaglózó képsor jelent meg lelki szemei előtt: Öt titkosrendőr érkezik egy csónakon, berontanak a faházba, könyveit kidobálják az ablakon, bele a tengerbe, őt pedig elviszik ötezer mérföldre Szibériába, és kegyetlenül megverik – jó forgatókönyv egy vershez, amely sajnos nagyon is ismerős volt a költő számára.

A történész Natalie Davis jelenlegi munkájáról beszél. Davies könyvében, amely három 17. századi nőről, egy zsidóról, egy katolikusról és egy protestánsról szól, a „női kalandvágy forrásai” után kutat:

Valahogyan mindegyikük én voltam, abban az értelemben, hogy mindhárman középkorú nők, anyák, bár egyikük már nagyszülő – akárcsak én –, szóval állandóan eszembe jut, hogy nem véletlen, hogy belefogtam ebbe a tökéletesen másfajta munkába.

A festő Ed Paschke mindennap tucatnyi érdekes képet tép ki magazinokból és újságokból, és ezeket a furcsa vagy vicces képkivágásokat különféle dobozokban tartja, melyeket ihlet után kutatva időről időre felnyit. Mígnem – az idő eme ikonjai között kotorászva – rábukkan egyre, melyet a falra vetítve cinikus képes kommentárjához kiindulópontként használ majd. Egy másik festő, Lee Nading a természet és a technológia konfliktusával kapcsolatos újságcímeket tép ki – RITKA HALFAJT VESZÉLYEZTET A GÁT vagy HULLADÉKKAL TELI VONAT SIKLOTT KI IOWÁBAN – és végül valamelyiket felhasználja, hogy ihletet merítsen egy festményhez. Hogy megértsük, Nading miért kifejezetten az ilyen eseményekre érzékeny, nem árt tudni, hogy volt egy bátyja, aki öngyilkos lett, épp akkor, amikor Nading karrierje elkezdett felfelé ívelni. A testvér egy nagyhírű kutatólaboratóriumban dolgozott, de kiábrándította a versengés, illetve az, hogy úgy érezte, környezetében senkit sem érdekelnek a dolgok emberi következményei. Nading sohasem bocsátotta meg igazán a tudománynak, hogy hozzájárult bátyja halálához. Ezért művészi problémafelvetéseinek első számú forrása az a veszély, melyet a tudományos eredmények jelentenek világunkban.

A művészek a „valós” életből nyernek ihletet – a szerelemhez és sóvárgáshoz fogható érzelmekből, a szüléshez és a halálhoz hasonló eseményekből, a háború szörnyűségeiből és egy békés vidéki délutánból. Hamarosan látni fogjuk, hogy a művészek témaválasztását a tartomány és a terület is befolyásolja. Mondják, hogy minden festmény az összes korábbi festményre adott válasz, illetve minden vers a költészet történetét tükrözi. Ugyanakkor egyértelmű, hogy a művész tapasztalatai is ihletnek festményeket és verseket.

A tudósok tapasztalata sokkal általánosabb, de talán nem kevésbé jelentős módon lényeges témájuk szempontjából. Mindennek elsősorban ahhoz az alapvető érdeklődéshez és kíváncsisághoz van köze, amellyel a tudós egy problémához közelít. A kreatív tudósokat vizsgáló egyik legelső – Ann Roe által végzett – kutatás arra a következtetésre jutott, hogy a mintában szereplő kémikusokat és fizikusokat azért kezdték már gyerekként érdekelni az anyag tulajdonságai, mert a gyermekkorban normálisan érdeklődésre számot tartó lehetőségek számukra elérhetetlenek voltak. Szüleik érzelmileg távolságtartóan viselkedtek velük, kevés barátjuk volt, és gyenge fizikumúak voltak. Lehet, hogy ez a kép túlságosan elnagyolt, de az alapjául szolgáló elképzelés – miszerint a korai tapasztalatok a fiatal személyt a problémák egy adott körére teszik fogékonnyá – valószínűleg megállja a helyét.

A fizikus Viktor Weisskopf például nagy érzelmi átéléssel beszél arról a félelmetes és csodálatos érzésről, amit fiatal korában élt át a barátaival az osztrák Alpokban hegymászás közben. Generációjának sok nagy fizikusa, Max Planck, Werner Heisenberg és Hans Bethe is azt vallotta, hogy az atomok és a csillagok mozgásának megértésében az a felemelő érzés inspirálta őket, amit a magas hegycsúcsok és az éjszakai égbolt megpillantása keltett bennük.

Linus Pauling akkor kezdett el érdeklődni a kémia iránt, amikor apja, a századfordulós Portlandben élő gyógyszerész, megengedte neki, hogy porokat és folyadékokat kevergessen a drogéria hátsó részében. A fiatal Paulingot lenyűgözte a tény, hogy két különböző anyag egy harmadik, teljesen különböző anyaggá válhat. Istenszerű élményt élt át, amikor rájött, hogy képes valami egészen újat teremteni. Hétéves korára elolvasta és kívülről tudta jóformán az egész gyógyszerkönyvet, amiben benne volt minden alapanyag és keverék, amit egy gyógyszerésznek ismernie kellett. Alapvetően ez az anyag átváltozásának mikéntje iránti kíváncsiság táplálta Pauling pályáját a következő nyolcvan évben. A pszichológus Donald Campbell amellett érvel, hogy a különbség két kutató között, akik közül az egyik előrukkol valami új gondolattal, a másik pedig nem, legtöbbször kíváncsiság kérdése:

Tanár barátaim közül, akik tudják, hogy folytatniuk kellene a kutatást, sokan körülnéznek, és nem találnak olyan problémát, ami lenyűgözné őket. Nekem ezzel szemben van egy csomó elfekvőben lévő műkedvelő szintű problémám, melyeken nagyon szeretnék dolgozni, és amelyekre a megoldás szerintem már csak karnyújtásnyira van. Nagyon sok tehetséges ember nem tud semmi olyat kitalálni, amiről azt érezné, hogy érdemes dolgozni rajta. Nos, én azt hiszem, nagyon boldog lehetek, hogy vannak olyan triviális problémák, amik izgatni tudnak.

Égető kíváncsiság, élénk érdeklődés nélkül aligha fogunk kitartani elegendő ideig ahhoz, hogy jelentős új eredményt mutassunk fel. Ez a fajta érdeklődés a természetét tekintve ritkán marad tisztán intellektuális. Általában mély érzelmekben gyökerezik, emlékezetes eseményekben, amelyek valamiféle megoldásra várnak – olyan megoldásra, amit csak újszerű művészi kifejezéssel vagy a dolgokat új megvilágításba helyezve lehet elérni. Az, akit egyedül a gazdagság vagy a hírnév utáni vágy motivál, lehet, hogy keményen fog küzdeni, azonban ritkán lesz benne akkora mozgatóerő, hogy a szükséges felett teljesítsen, hogy a már ismerte n túlra merészkedjen.

A korábbi ismeretek hatása

A problémák másik jelentős forrása maga a tartomány. A szimbólumrendszerben végzett munkából, akárcsak a személyes élményeinkből is, adódnak olyan feszültségek, amelyekre a szokványos megoldások nem alkalmazhatóak. A kreatív megoldások mind a művészetekben, mind a tudományokban újra és újra a „csúcson” felmerülő konfliktusokból születnek. Minden tartománynak megvan a maga belső logikája, fejlődési mintázata, és a benne tevékenykedőknek ehhez a logikához kell igazodniuk. A hatvanas években egy fiatal festőnek két választása volt: Vagy a divatos absztrakt expresszionista stílusban fest, vagy felfedezi az ez ellen való lázadás egy megvalósítható formáját. Korábban e század folyamán a természettudósoknak szembesülniük kellett a fizikában megjelenő kvantumelmélettel. A kémia, a biológia, a csillagászat, valamint a fizika legnagyobb kihívást jelentő problémái abból adódtak, hogy lehetségessé vált a kvantumelmélet alkalmazása ezeken az új területeken is. Freeman Dyson érdeklődése a kvantumelektrodinamika iránt csak egyetlen példa.

Gerald Holton, egy fizikus, aki később a tudománytörténet felé fordult, látványos példáját adja annak, hogy miként találkozhat a tartomány egy vitás kérdése egy személyesen megélt konfliktussal, hogy együtt egy életmű témáját szolgáltassák. A Harvardon doktori diákként tanuló Holton elmerült a logikai pozitivizmus mámorító légkörében. Tanárai és diáktársai azt igyekeztek bebizonyítani, hogy a tudományt egy abszolút logikai vállalkozássá lehet redukálni. Ebbe a tartományba nem léphetett be semmi, ami intuitív vagy metafizikai volt. Ám Holton, aki olvasott Kepler és Einstein munkamódszeréről, azt kezdte érezni, hogy az a tudomány, amit körülötte mindenki természetesnek vett, a legnagyobb tudományos áttörések némelyikére nem volt érvényes.

Rájöttem, hogy ezek a modellek nem igazán működnek, hogy a tudományos folyamatok szokványos leírásaiba valójában nincsenek beépítve azok az előfeltevések, amikért ezek az emberek annyira odavoltak. Nem igaz például, hogy a tudományról protokolltételekben és a jelentés verifikációs elmélete, illetve a többi számukra oly kedves dolog mentén kell gondolkodni. De a legjobbjaik ezekre az előfeltevésekre tették fel a pénzüket, a hírnevüket, az idejüket, az egész életüket, és még a bizonyítékok ellenére is ragaszkodtak hozzá egy ideig. Egy olyan elképzelés bűvkörébe kerültek, amelyre tulajdonképpen nem volt semmilyen bizonyíték. Ezzel tényleg sokat kellett küzdenem.

És ez volt az a pont, amikor rátaláltam a tematikus javaslatok elképzelésre, hogy néhány embert olyan korábbi tematikus gondolatok töltenek el, amelyek túlélik, az ellenük szóló bizonyítások sorát. És ez egyáltalán nem része a pozitivizmus vagy az empirizmus logikájának.

Saját intellektuális problémájának megszületését Holton a személyes érdekeknek és annak a megérzésnek az egybeeséseként írja le, hogy intellektuális környezetében valami rossz irányba fordult:

Az ember kutatási terveit részben egyfajta belső faszcináció határozza meg, amit nem lehet részletesen megmagyarázni, részben pedig az adott személy élettörténetéből adódó egyedi előzmények, a szerencse és valami, amivel szembeszáll. Vagyis valami, amivel elégedetlen mások munkájában.

Egy intellektuális probléma nem korlátozódik egy konkrét tartományra. A legkreatívabb áttörések némelyike valójában akkor történik, amikor egy adott tartományban jól működő gondolatot átültetnek egy másikba, ami ettől újjáéled. Bizonyosan ez történt a fizika kvantumelméletének szomszédos területeken történt széles körű alkalmazásakor, például a kémiában és a csillagászatban. A kreatív emberek folyton azt lesik, hogy a kollégák mit művelnek a kerítés túloldalán. Manfred Eigen, aki jelenleg azzal próbálkozik; hogy a szervetlen evolúciót laboratóriumi körülmények között replikálja, a fizika, a kémia és a biológia kísérleti eljárásait egyesíti. Az ötlet részben az évek során más-más tudományterület képviselőivel folytatott beszélgetésekből származik – akiket informális téli találkozókra hívott Svájcba.

Interjúalanyaink nagy többségét egy, a saját tartományukban érezhető feszültség inspirálta, amely csak akkor vált nyilvánvalóvá, amikor egy másik tartomány perspektívájából tekintettek rá. Habár magukat nem tekintik interdiszciplinárisnak, legjobb munkáik más-más gondolatvilágokat kapcsolnak össze. Élettörténetük kétségeket ébreszthet bennünk afelől, hogy vajon mennyire bölcs dolog a túlspecializáció, aminek nevében a fiatal tehetségeket egy adott terület kizárólagos szakértőivé képezik, és arra tanítják őket, hogy a széleslátókörűséget kerüljék el, mint a leprát.

És persze vannak olyanok, akik a „valós” élet problémáira éreznek rá, amelyeket egyetlen létező tartomány szimbólumrendszerébe sem lehet beilleszteni. A biofizikus képzettségű Barry Commoner úgy döntött, kilép az akadémikus megközelítés formalitásai közül, és olyan ügyekkel néz szembe, mint a vízminőség és a hulladéktárolás. Az ő kérdéseit életszagú érdekek határozzák meg, nem pedig a tudományterületek.

Hát, egész jó névre tettem szert a biokémiában és a biofizikában. Kezdetben minden cikkem tudományos folyóiratokban jelent meg. De különféle utakon és különféle okokból egyre inkább olyan munkák felé mozdultam el, amelyek a valós világ szempontjából voltak fontosak. Hébe-hóba még megjelenik egy-egy cikkem valamelyik tudományos folyóiratban, de ez inkább csak véletlen.

Ahogy a tudósok második világháborús generációja idősödni kezdett, a tudományos világ egyre messzebb került a valós világtól. A tudományos munkának a fegyelem parancsolt, és a fegyelem jelölte ki a követendő irányokat, ami szerintem eléggé unalmas.

A tudományos élet uralkodó filozófiája a redukcionizmus, ami pont az ellenkezője annak, ahogy én állok a dolgokhoz, és ezért ez engem nem érdekel.

Ez tipikus reakció arra, amikor egy tartomány túl korlátozóvá válik, tagjai pedig összetévesztik a szimbólumrendszert, amelyben működnek, a tágabb valósággal, amelynek mindez csupán része. Commonerhez hasonló érzései lehettek a fiatal bizánci tudósoknak, amikor a zsinaton oly hosszú időn át arról vitáztak, hogy hány angyal tud egy tű hegyén táncolni. Ha egy terület túl sokat hivatkozik önmagára, és elvágja magát a valóságtól, ezzel azt kockáztatja, hogy jelentéktelenségbe süllyed. Gyakran a tartomány merevségével szembeni elégedetlenség tesz lehetővé nagy kreatív vívmányokat.

Természetesen senkit sem inspirálhat egy tartomány anélkül, hogy ne sajátítaná el annak szabályait. Ezért hangsúlyozta újra és újra mindenki, akivel beszélgettünk, legyen szó művészről vagy tudósról, az alaptudás fontosságát, a diszciplína alapvető technikáinak és szimbolikus információinak alapos ismeretét. Faludy György hosszan tudja idézni a hatvan évvel ezelőtt latinul megtanult Catullus-verseket; minden görög, kínai, arab és európai verset elolvasott, amit talált. Mesterségét csiszolandó több mint ezernégyszáz, a világ minden tájáról származó verset fordított le, bár saját erőteljes versei egyszerűek, csapongóak és személyes élményein alapulnak. Az alapvető szimbolikus eszköztár elsajátítása ugyanennyire fontos a tudományban. Gyakorlatilag mindenki azt visszhangozza, amit Margaret Butler középiskolás diákoknak tanácsol:

Azt az üzenetet akarjuk átadni, hogy ha nem tudod, mi szerétnél lenni, mindenképp tanulj természettudományokat és matekot. Főképp matekot, hogy amikor bekerülsz az egyetemre, és meggondolnád magad, mert jobban szereted a természettudományokat vagy a matekot, vagy jobban bele szeretnél kerülni, akkor meglegyen hozzá a szükséges alapod. Sok nő kerül később abba a helyzetbe, hogy nincs meg a megfelelő háttere [matematikában], mert korábban megfutamodott előle.

Ha az ember előbb nem érti meg alaposan, hogy miként működik egy tartomány, nem tudja átalakítani. Ami azt jelenti, hogy el kell sajátítania a matematika eszköztárát, meg kell tanulnia a fizika alapjait, és tisztában kell lennie a tudomány jelenlegi állásával. Úgy tűnik azonban, hogy a régi olasz mondás itt is érvényes: Impara l’arte, e mettila da parte (tanuld meg a mesterséget, majd tedd félre). Senki sem lehet kreatív anélkül, hogy ne tanulná meg, amit mások tudnak, ezután azonban nem lehet kreatív anélkül, hogy ne lenne elégedetlen e tudással, és ne utasítaná el (vagy egy részét) egy jobb megoldás kedvéért.

Az emberi környezet nyomása

Az ötletek és problémák harmadik forrása a szakértői közeg, amelyben az egyén dolgozik. A kreatív személyre egész életében hatással vannak tanárai, mentorai, diáktársai és munkatársai, élete későbbi szakaszaiban pedig saját diákjainak és követőinek gondolatai. Sőt, azok az intézmények, ahol az egyén dolgozik, illetve a tágabb társadalmi közeg eseményei olyan erőteljes hatást fejtenek ki, amely képes egész karrierjét más pályára, gondolkodását pedig új irányokba terelni.

Valóban, ha a kreativitást ebből a szempontból vizsgáljuk, a probléma kiválasztásában a személyes élmény és a tartomány tudása elhalványulhat a társas kontextus mellett. Amit egy művész fest, az nemcsak a művészet klasszikus kárionjára adott válasz, hanem arra is, amit mások éppen most festenek. A tudósok nemcsak könyvekből vagy az elvégzett kísérleteikből tanulnak, hanem szemináriumok, találkozók, workshopok alapján és cikkekből, melyekből megtudják, hogy mi történik vagy mi fog történni a közeljövőben máshol. Akár a tömeggel tart az egyén, akár más úton jár, általában lehetetlen nem tudomásul venni, hogy mi zajlik a területen.

Egy tartomány csodáit sokaknak egy tanár mutatja be. Általában van egy konkrét személy, aki felismeri a gyerek kíváncsiságát és képességeit, és elkezdi kiművelni benne a tartománynak megfelelő gondolkodásmódot. Néhány kreatív személy egész listát írhatna az ilyen tanárairól. Wayne Booth kritikus és a retorika tudósa azt meséli, hogy az iskolában minden évben mást és mást eszményített, és megpróbált megfelelni a választott tanár elvárásainak. Az ő esetében, mint sok máséban is, a váltás egyik pályáról a másikra – mérnöki tudományról angol nyelvészetre a megismert tanárok tulajdonságain múlt.

Van, aki jóval később nyer beavatást a tartományba. John Gardner az egyetem elkezdésekor író akart lenni, de úgy találta, hogy a Berkeley, majd a Stanford pszichológia szakának intellektuális közössége mind kíváncsiságát, mind a rokon lelkű társaság iránti igényét kielégíti.

Azok számára, akik elsősorban szervezeti környezetben dolgoznak, a terület mindenek felett áll. John Reednek, a Citicorp vezetőjének számos csapattal kell folyamatosan együttműködnie, hogy a nehéz döntésekhez elegendő információt gyűjtsön. Nagyjából évente kétszer néhány napot a japán, a német és más nemzeti bankok fél tucat vezetőjével tölt, hogy megvitassa velük a világgazdaság várható trendjeit. Ennél nagyobb gyakorisággal találkozik a General Motors, a General Electric vagy az IBM vezéreivel. Még ennél is gyakrabban találkozik saját cége első számú vezetőivel. Legbelső köre harminc emberből áll, akiknek bizalmi feladata ellátni őt a szükséges információkkal, hogy a multimilliárdos céget az állandóan változó körülmények mellett is el tudja navigálni. Reed délelőttjének legalább a felét azzal tölti, hogy telefonon vagy személyesen beszél e kör tagjaival, és céget érintő döntést sohasem hoz anélkül, hogy legalább néhányukkal meg ne tárgyalná.

A Motorola elnöke, Robert Galvin másik megközelítést képvisel. Galvin cégét óriási kreatív vállalkozásnak tekinti, ahol több mint húszezer mérnök próbálja kitalálni a trendeket, ezekre új ötletekkel reagál, új termékeket és folyamatokat talál ki. Saját munkáját ennek az egész törekvésnek a vezénylésében látja, ahol a vezető mindenki példaképe. Amennyiben valaki vállalja a felelősséget, hogy új irányba vezet egy csoportot, a munkát nem a szimbolikus tartomány irányítja, hanem maga a szervezet. Marshall McLuhan kijelentését kölcsönözve azt mondhatnánk róluk, hogy a médium az üzenet; a szervezeti struktúrában elért eredményük a kreatív eredmény.

A tudósok a különleges kutató intézmények fontosságát is kiemelik. A Bell Laboratories, a Rockefeller Intézet és az Argonne National Laboratories olyan helyek, amelyek lehetővé tették, hogy fiatal tudósok stimuláló és támogató környezetben kutassák azt, ami érdekli őket. Nem meglepő, hogy sokuk erős lojalitásérzést táplál a hasonló intézmények iránt, és kutatási politikájuknak szíves örömest alávetik magukat. Sokan nyertek Nobel-díjat az ilyen intézményi kontextusban felmerült problémák megoldásával.

Akkor is születnek új ötletek, amikor valaki megpróbál egy új szervezetet létrehozni, vagy talán egy új területet. Manfred Eigen Göttingenben alapított egy interdiszciplináris Max Planck Intézetet, hogy az evolúciós erőket kísérleti úton, laboratóriumban replikálja. Klein György a stockholmi Karolinska Intézetben épített ki egy tumorbiológiai kutatóközpontot, ahol PhD-diákok nagy csapatát alkalmazza. A hasonló kezdeményezések nemcsak a vezető kutató számára teszik lehetővé, hogy saját kutatásait folytassa, hanem lehetőséget teremtenek arra is, hogy új tudományterület szülessen. Ha a laboratórium sikeres, egészen új problémakörök válnak vizsgálhatóvá, és idővel új szimbólum rendszer – vagy tartomány – fejlődhet ki.

Végül, néhány kreatív egyéniség megpróbál egészen új, az elfogadott tudományos, akadémikus vagy üzleti intézmények határain kívül álló szervezeteket létrehozni. Hazel Henderson ideje legnagyobb részében a saját vízióit továbbvivő csoportokat hoz létre; önmagát megszámlálhatatlanul sok speciális érdekcsoport ősének tekinti, amelyeket az ökológiai tudatosság köt össze. Hasonlóképpen, Barry Commoner szándékosan a senkiföldjére tette székhelyét, ahol megszabadulhatott az akadémiai és a politikai konformizmus béklyóitól. Amikor John Gardner létrehozta a Common Cause (Közös Ügy) nevű szervezetet, ragaszkodott hozzá, hogy azt csekély összegű, független adományokból finanszírozzák, hogy elkerülhessék a nagy összegű támogatásokkal járó befolyásoltságot. Ezek az emberek azt remélik, hogy a kapcsolatok új formáit létrehozva új problémák merülnek majd fel, amelyek a maguk részéről olyan megoldásokhoz vezetnek, amelyeket a régimódi gondolkodásmód szerint meg sem lehetne kísérelni.

Ám a szervezetek náluk nagyobb emberi csoportokba és tágabb történelmi környezetbe ágyazódnak. Egy gazdasági visszaesés vagy egy politikai irányváltás az egyik kutatási ágazatot megélénkíti, egy másikat viszont a feledésbe taszít. George Stigler szerint őt és sok munkatársát a nagy gazdasági világválság indította arra, hogy a doktori iskolában közgazdaságtant tanuljon. Az, hogy sok atomerőmű állt rendelkezésre melyeket a második világháborús tervek megvalósításához építettek –, nagyon sok ragyogó képességű diákot sarkallt arra, hogy fizikára szakosodjon. Faludy György több évet töltött koncentrációs táborban egyetlen Sztálint kritizáló verse miatt.

A háborúk hírhedtek a tudományra és közvetve a művészetekre gyakorolt hatásukról. Vegyük például a pszichológiát. A mentális működés vizsgálatának tartománya, beleértve az IQ egész koncepcióját és felhasználási módjait, sikereit nagyban annak köszönheti, hogy az első világháborúban az amerikai hadseregnek szüksége volt egy, az újoncok kiválasztásához alkalmas módszerre. Ezután a tesztelési technika bekerült az oktatás területére, ahol olyan megkülönböztetett helyet harcolt ki magának, amelyet sok oktató nyugtalanítónak talál. A kreativitás tesztelése a második világháborúnak köszönheti létét. A légierő ekkor bízta meg a dél-kaliforniai egyetem egyik pszichológusát, J. P. Guilfordot a téma kutatásával. A légierő olyan pilótákat akart kiválasztani, akik vészhelyzetben – egy hajtómű vagy más alkatrészek meghibásodása esetén – kellően eredeti módon tudnak reagálni, és meg tudják őrizni önmaguk és a gép épségét. A szokásos IQ-teszteket nem az eredetiség mérésére tervezték, ezért Guilford támogatást kapott a később a divergens gondolkodás mérésére szolgáló tesztként ismertté vált mérőeszköz kifejlesztésére.

Mint azt korábban említettük, a második világháború különösen a női tudósok számára járt előnyökkel. Többen mondták, hogy amennyiben nem visznek el annyi férfit katonának, és a doktori szakok nem kutatnak kétségbeesetten tehetséges diákok után, őket valószínűleg nem vették volna fel a doktori iskolába. Miután a doktori fokozatot megszerezték, ugyanezeket a nőket a kormány által finanszírozott kutatólaboratóriumok alkalmazták, amelyek vagy a háborús törekvéseket támogatták hogy később a tudományos elsőbbség megtartására irányuló hidegháborús erőfeszítéseket. Margaret Butler szeretettel emlékszik vissza a háború után Argonne-ban töltött évekre, ahol részese volt az informatika születésének és első botladozó lépéseinek. Nagyszerű időket éltünk meg, amikor a történelmi eseményektől függetlenedve az egymásba fonódó technológiai fejlődés és az új tudományos felfedezések kemény munkára és jelentős problémák megoldására sarkalltak minket – mondja.

A történelmi események művészetekre gyakorolt hatása kevésbé direkt, de valószínűleg nem kevésbé fontos. A klasszikus irodalmi, zenei és képzőművészeti stílusokkal való szakítás például, amely annyira jellemző a 20. századra, feltehetően válasz volt a csalódásra, amelyet az emberek az első világháború vérontását elkerülni képtelen nyugati civilizációval szemben éreztek. Nem véletlen, hogy Einstein relativitáselmélete. Freud elmélete a tudattalanról. Eliot szabadversei, Sztravinszkij dodekafon zenéje, Martha Graham absztrakt koreográfiája, Picasso torz alakjai, James Joyce tudatfolyam-technikával írt prózája ugyanabban a periódusban keletkezett – és akkor vált a közönség által elfogadottá –, amikor birodalmak omlottak össze, és az eszmerendszerek régi bizonyosságokat vetettek el.

Az egyiptomi író, Naguib Mahfouz több évtizede örökíti meg nagy képzelőerővel a kultúrája szövetét megbontó erőket: a gyarmatosítást, az értékek megváltozását, a társadalmi mobilitást, amely nyomán új gazdagság és új szegénység jelenik meg, és a férfiak és nők változó szerepeit. Ötletei folyamatosan születnek

az élet során. Még mielőtt arra gondolnánk, hogy írni fogunk az életről, már megtanultunk boldogulni vele. Vannak különleges események, amelyeket a szívünkben minden másnál mélyebben raktározunk el. Engem mindig a dolgok politikai oldala érdekelt. Nagyon vonz a politika. A politika, az emberek közötti kapcsolatok és a szeretet. A társadalom elnyomott rétegei. Az ilyesfajta dolgok vonzottak leginkább.

Az elit véleményformáló hetilap, a Die Zeit társszerkesztője és szerkesztőségi rovatvezetője, Nina Grünenberg számára a világ eseményeinek feltárása megszakítás nélkül szolgáltatja egyik problémás ügyet a másik után. Az ő feladata megragadni az ezekben tetten érhető emberi konfliktusokat, a dráma helyszínéül szolgáló társadalmi kontextust, majd ezt követően tömören összefoglalni az eseményekről alkotott személyes benyomásait. Az interjúnkat megelőző hetekben Texasban a Világgazdasági Fórumról. Londonban a NATO-csúcsról tudósított, Oroszországban pedig Helmuth Kohl német kancellár és Mihail Gorbacsov szovjet elnök találkozójáról.

Tudja, van egy hetilapom, és szerda reggelenként általában roppant büszke vagyok, amikor az újság teljesen készen és frissen lekerül a gépekről, elégedett vagyok azzal, amit létrehoztam. A legutóbb akkor volt ez nagyon így, amikor Kohl kancellár a Kaukázusba utazott, hogy találkozzon Gorbacsovval. Ez hétfőn volt, és mi hétfő este jöttünk vissza. Kedd reggel értem ide Hamburgba, és a cikknek még aznap este el kellett készülnie. Az utolsó pillanatban voltunk, ez volt a hét eseménye, hát meg kellett írnom a cikket, ami mindannyiunk szemében nagyon fontos volt. De nagyon fáradt és kimerült voltam. Szóval nehezen tudtam koncentrálni, és úgy írni, ahogy szoktam. Másnap reggel aztán nagyon boldog voltam!

A kreatív folyamat azzal a megérzéssel kezdődik, hogy valahol van egy megoldandó kérdés vagy egy elvégzendő feladat. Talán valami nem úgy van, ahogy lennie kellene, valamilyen konfliktus, feszültség vagy kielégítendő szükséglet bukkan fel valahol. A probléma kiváltója lehet személyes élmény, a szimbólumrendszerbe való illeszkedés hiánya, a kollégánk ösztönzése vagy közösségi szükséglet. Mindenesetre az egyén fizikai energiáit mozgósító, ehhez hasonló feszültségek hiányában nincs szükség új válaszokra. Következésképp az ilyen típusú ingerek hiányában a kreatív folyamat valószínűleg el sem kezdődik.

Ismert és felkutatott problémák

A problémák eltérőek abban, hogy miként kerülnek a figyelem középpontjába. A legtöbb probléma jól definiált; mindenki tudja, mit kellene megvalósítani, csak a megoldás hiányzik. Az egyént munkaadói, főnökei vagy más, kívülről érkező elvárások kényszerítik rá, hogy egy kérdés megoldásán törje a fejét. Ezek „ismert” problémák. Vannak azonban helyzetek, amikor még a kérdést sem tette fel senki, még azt sem tudjuk, hogy a probléma létezik. Ebben az esetben a kreatív személy azonosítja a problémát és a megoldást is. Itt „felkutatott” problémáról van szó. Többek között Einstein is úgy vélte, hogy a tudomány igazán nagy áttörései elsősorban a régi problémák újrafogalmazásából és újak felfedezéséből születnek, nem pedig a már létező problémák megoldásaiból. Vagy miként Freeman Dyson mondta: „A tudományos élet jellemzően akkor könnyű, amikor van kérdés, amin dolgozhatsz. A dolog nehezebb része a problémára rátalálni.”

Frank Offner egy már ismert probléma megoldását beszéli el:

Amikor bekerültem a repülőgépes világba, volt egy nagyon jó barátom, aki megmutatta nekem a Hamilton Standardet, ami propellereket gyártott, immár a United Technology részeként. Azt javasolta, hogy nézzem meg őket, hátha tudok nekik segíteni, és a rezgéseket vizsgáló csoport főnöke azt mondta nekem: „Nézd Frank, már hónapok óta küzdünk ezzel a problémával, nem tudjuk kiszámítani a legnagyobb pozitív és a legkisebb negatív feszültséget, és az összegükből kitalálni a teljes nyomatékot. Nem tudjuk, hogyan állítsuk be az ellenállást. A kondenzátornak összhangban kell lennie az ellenállással, mert ha túl nagy az ellenállás, akkor túl lomha lesz, ha pedig túl alacsony, akkor elveszíted az egyiket, még mielőtt megkapnád a másikat.” Nos, mielőtt még befejezte volna a kérdést, már tudtam a választ. Mondtam neki: „Ne használjatok ellenállást, használjatok helyette egy kis relét, és zárjátok rövidre a kondenzátort…”

Robert Galvin ezzel szemben egy felkutatott problémát ír le. A század elején az apja megalapította a Motorolát, hogy autórádiókat gyártsanak. Az üzlet évtizedeken keresztül kicsiny egyszobás vállalkozás volt, talán egy tucatnyi mérnökkel, nagyobb szerződések nélkül, így Galvin apja keményen dolgozott, hogy kijöjjenek a fizetésből. 1936-ban úgy érezte, hogy végre megengedhet magának egy nyaralást. Elvitte feleségét és a kis Robertet egy európai körútra. Németországon átutazóban az idősebb Galvin arra a meggyőződésre jutott, hogy Hitler előbb-utóbb háborút fog indítani. Miután hazatértek, megérzését követve egyik asszisztensét, Don Mitchellt a wisconsini McCoy támaszpontra küldte, hogy kiderítse, hogyan továbbítja az információt a hadsereg a különböző egységei közőrt.

Mitchell autóba ült, elment Wisconsinba, bezörgetett a támaszpont kapuján, majd leült tárgyalni a hivatalban lévő őrnaggyal. Rövid időn belül rájött, hogy ami a kommunikációt illeti, a hadsereg az első világháború óta semmit sem változott: a frontvonalról egy telefonvezetéket vezettek a hátvédhez. Galvin a hírre felkapta a fejét. „Don – mondta állítólag –, ha tudunk olyan rádiót csinálni, amelyik befér egy kocsiba, és tudja fogni a jeleket, nem tudnánk ezt összeházasítani egy kis adóvevővel, hozzárakni valami tápegységet, és az egészet beletenni egy dobozba, hogy egy kézben elférjen, és lehessen vele rádión beszélni a front és a hátsó lövészárok között, anélkül hogy vezetéket kellene húzni?” Úgy látták, hogy az ötlet jó, és nekiláttak a munkának. Mire Hitler elfoglalta Lengyelországot, a Motorola készen állt a később SCR 536 névre keresztelt kézi adóvevő gyártására, ami később a második világháború walkie-talkie-ja lett. Robert Galvin mindig ezzel a történettel érzékelteti, hogy mit ért megérzés és eltökéltség alatt: egyrészt, előre látni, hogy mivel járulhatunk hozzá a jövőnkhöz, és hasznot húzni ebből a felismerésből, másrészt pedig hinni az intuíciónkban, és keményen dolgozni a megvalósításán.

A már ismert problémák előkészítése és megoldása általában jóval kevesebb időt vesz igénybe, mint a felkutatott problémáké. Néha a megoldás az Offner példájában látott hirtelenséggel jelenik meg. Habár kevés időt és erőfeszítést igényelhet, az ismert problémákra talált újszerű megoldás jelentős mértékben megváltoztathatja a tartományt, és ennek alapján bizonyulhat kreatívnak. Még a művészetekben is. A legmaradandóbb középkori és reneszánsz festmények némelyike patrónusok megrendelésére készült, akik megszabták a vászon méretét, hogy milyen alakból mennyi legyen a képen, a lazúrkő (lapis lazuli) feldolgozásából nyert drága ultramarin festék mennyiségét, a kerethez felhasználandó aranylemez súlyát, mindent, egészen a legapróbb részletekig. Bach patrónusa egyházi énekek iránti igényének eleget téve, két-három hetente legyártott egy új kantátát. Ezek az esetek arról tanúskodnak, hogy még a legmerevebben definiált problémákból is születhet kreatív végeredmény, amennyiben azzal a vággyal közelítünk hozzájuk, hogy a legjobb megoldással rukkoljunk elő.

Mindazonáltal a felkutatott problémáknak megvan az esélyük, hogy a világról alkotott elképzeléseinket sokkal nagyobb mértékben megváltoztassák. Ennek példája Darwin evolúciós elméletének lassú kidolgozása. Darwint azzal bízták meg, hogy a Beagle fedélzetén utazza körbe Dél-Amerika partjait, és rögzítse az ott megfigyelt, többségében tudományosan még le nem írt állat-és növényvilágot. Ez nem olyan feladat volt, ami kreatív megoldást igényelt; Darwin pedig tette a dolgát. Ugyanakkor egyre jobban érdekelni kezdték, és ezt követően sok fejtörést okoztak neki a minden más téren hasonló, de más és más – ma ökológiai fülkeként ismert – területeken élő fajok finom eltérései. Meglátta az adott fizikai vonások és a hozzájuk tartozó környezeti lehetőségek közötti kapcsolatot, mint például a csőr formája és az elérhető táplálék jellege közötti összefüggést. Ezek a megfigyelések vezetlek a differenciális adaptáció fogalmához, amely ezután, számos jóval részletesebb megfigyelés eredményeképpen, vezetett el a természetes kiválasztódás és végül a fajok evolúciójának elképzeléséhez.

Az evolúcióelmélet kérdések sorára adott választ, kezdve attól, hogy az állatok miért látszanak egymástól annyira különbözőnek, odáig, hogy honnan származnak a férfiak és a nők. Ám a Darwin által elért eredmény talán legjelentősebb vonása az, hogy ezeket a kérdéseket soha korábban nem tették fel megválaszolható formában, neki kellett a problémát megfogalmaznia, és egyúttal megoldást kínálnia rá. Egy tartomány legtöbb nagy változásában tetten érhető a darwini munkásság e vonása: e változások a problémás helyzetek képzeletbeli egyenesén szemben a már ismert problémákkal inkább a felkutatott problémák irányába esnek.

A titokzatos idő

Amikor a kreatív személy megérzi, hogy szakterületének látóhatárán van valami, ami nem illik a képbe, egy probléma, amivel érdemes megbirkózni, onnantól kezdve a kreatív folyamat egy ideig a felszín alatt zajlik. Az inkubáció létére azok a felfedezésekről szóló beszámolók szolgálnak bizonyítékokkal, amelyekben az alkotó eltöpreng egy kérdésen, és emlékszik, amint hirtelen felismeréssel megérti a probléma természetét, ám nem emlékszik semmilyen köztes gondolati lépésre. A probléma megérzése és a megoldáshoz vezető intuíció közti hiányzó rész miatt feltételezik, hogy a tudatos folyamat egy adott pontján meg kell jelennie az inkubáció nélkülözhetetlen szakaszának.

Rejtélyes jellegének köszönhetően az inkubációt sokszor az egész folyamat legkreatívabb részének tartják. A tudatos lépések, legalábbis részben, elemezhetőek a logika és a racionalitás szabályai alapján. De ami a „homályos” hiányzó részekben történik, az ellenáll a szokásos elemzési módszereknek, és a zseni munkáját körüllengő eredeti rejtélyt juttatja eszünkbe: Az ember szinte szükségét érzi, hogy a miszticizmus felé forduljon, hogy magyarázatként a Múzsa csókját hozza fel.

Interjúalanyaink mindannyian egyetértenek abban, hogy fontos a problémákat egy ideig a tudat küszöbe alatt érlelni. E fázis jelentőségének az egyik legkifejezőbb taglalás át megint csak a fizikus Freeman Dyson beszámolójában találjuk. Jelenleg zajló munkájáról szólva a következőket mondja:

Csak jövök-megyek, nem csinálok különösebben semmit, ami jelezheti jószerivel azt, hogy épp valamiféle kreatív periódusban vagyok, persze ez mindig csak utólag derül ki. Azt hiszem, a tétlenség nagyon fontos. Úgy értem, szokták mondani, hogy Shakespeare-ről is az a hír járja, hogy két darab megírása között csak lustálkodott. Nem Shakespeare-hez hasonlítom magam, de akik állandóan elfoglaltak, azok általában nem kreatívak. Szóval én nem szégyellek lustálkodni.

Frank Offner ugyanilyen megingathatatlan abbéli véleményében is, mely szerint fontos, hogy ne gondolkozzunk mindig a problémánkon:

Elmondok valamit, amit a tudományban és a technológiában egyaránt megfigyeltem: Ha szembetalálod magad valamilyen problémával, nehogy neki ülj megoldani. Hiába is erőlködsz, úgysem sikerül. Lehet viszont, hogy az éjszaka kellős középén, vagy autóvezetés, esetleg zuhanyozás közben egyszer csak beugrik.

A probléma természetétől függ, hogy milyen hosszú inkubációs periódusra van szükség. Néha egy óráig tart, máskor hetekig vagy még tovább, Manfred Eigen azt meséli, hogy minden este igyekszik valami megoldatlan problémával a fejében elaludni. Hol egy eredménytelen kísérletre gondol, hol valami olyan laboratóriumi folyamatra, amellyel nincs minden rendjén, és amikor reggel felébred, a megoldást mintegy varázsütésre tisztán látja maga előtt. Hazel Henderson futni megy vagy kertészkedik, ha kifogy az ötletekből, és amikor visszatér, azok általában újra jönnek maguktól. Elisabeth Noelle-Neumannak rengeteg alvásra van szüksége, különben úgy érzi, gondolkodása rutinszerű és közhelyes lesz. Donald Campbell nagyon egyértelműen fogalmazza meg, mennyire fontos lehetővé tenni, hogy a gondolataink minden külső tényezőtől függetlenül kapcsolódhassanak egymáshoz:

Az egyik legfontosabb oka annak, hogy gyalog megyek munkába, az, hogy közben kedvemre morfondírozhatok. Egyébként, ha vezetek, akkor sem kapcsolom be a rádiót. Nem tartom magam amúgy túlságosan kreatívnak, de érzem, hogy a kreativitástól nem szabad sajnálni az időt. A mélázás, az, hogy szabadjára engedjük a gondolatainkat, elengedhetetlen részét képezik. Ha hagyjuk, hogy gondolkodásunkat a rádió, a televízió vagy mások beszélgetése szabja meg, a saját intellektuális barangolásainkra fordítható időt kurtítjuk meg.

Az inkubáció e rövid szakaszai, melyek általában „ismert” problémákkal kapcsolatosak, jellemzően kicsiny, talán észre sem vehető változásokkal járnak a tartományon belül. A némileg hosszabb inkubáció példája az a néhány hét, amit Freeman Dyson Kaliforniában töltött, városnézéssel, tudatosan egyáltalán nem gondolkodva azon, hogy miként lehetne Feynman és Schwinger elméleteit összebékíteni. Általában úgy tűnik, hogy minél mélyrehatóbb fordulatot hoz egy újdonság, annál hosszabb időn keresztül dolgozott a felszín alatt. Ezt a hipotézist azonban nehéz ellenőrizni. Mennyi ideig inkubálódott Einstein relativitáselmélete? Vagy Darwin evolúciós elmélete? Vagy Beethoven V. szimfóniája? Mivel eleve lehetetlen pontosan megállapítani, hogy e nagy művek első csírái mikor jelentek meg alkotóik fejében, azt is lehetetlen megmondani, hogy milyen hosszú ideig tartott az inkubációs folyamat.

Az üresjáratok szerepe

De mi történik a rejtélyes semmittevés alatt, amikor az egyén gondolatait tudatos szinten nem a probléma foglalkoztatja? Több versengő magyarázat létezik arra, hogy az inkubáció miért segíti a kreatív folyamatot. A talán legismertebb változat a pszichoanalitikus elméletből sarjadt ki. Freud szerint az alkotó folyamat gyökerénél meghúzódó kíváncsiságot – különösen a művészetekben – a gyermekkor szexuális eredetű élményei váltják ki, egy olyan kínzó emlék, amelyet el kellett fojtani. Kreatív egyén az, aki a tiltott tudás utáni kutakodást képes egy elfogadható kíváncsisággal helyettesíteni. A művész új kifejezőeszközök fellelésére irányuló buzgalma, valamint a tudós vágya a természet leleplezésére valójában burkolt próbálkozás arra, hogy megértsék azokat a zavaró benyomásokat, amelyeket gyerekként szüleik szeretkezését látva szereztek, vagy hogy megértsék az egyik szülő iránt érzett ambivalens erotikus érzelmeiket.

Ám ha a másodlagos kreatív folyamat célja az elfojtott elsődleges érdeklődés levezetése, akkor időnként a tudat küszöbe alá kell merülnie, ahol újra kapcsolatba léphet eredeti libidinális forrásával. Feltételezhetően ez történik az inkubáció szakaszában. A tudat gondolatmenetét átveszi a tudatalatti, és ott, a tudatosság cenzúrájának hatókörén kívül, az absztrakt problémának esélye van megmutatkozni igazi valójában egy alapvetően személyes konfliktus megoldási kísérleteként. Az eredeti forrással való egyesüléstől felfrissülve a tudat alatti gondolat ezután újra felmerülhet a tudatban, újra álruhában, s a tudós újult erővel folytathatja kutatását.

Sok kreatív ember próbálja a fenti elképzelés felhígított változatával magyarázni munkáját, érdeklődésük valószínű libidinális eredetére célozgatva. Nehéz mit kezdeni ezzel a felfogással. Gyakran derül ki, hogy azok a művészek vagy tudósok, akik leginkább meg vannak győződve arról, hogy munkájuk egy gyermekkori trauma megoldására irányuló kísérlet, több évet töltöttek terápiában, és igen közelről ismerték a freudi elméletet. Lehet, hogy az analízis segített felszínre hozni kíváncsiságuk elfojtott forrását. Vagy lehet, hogy segített nekik egy érdekes magyarázatot találni mindarra, ami tapasztalataikban rejtélyes volt – egy olyan magyarázatot, amely ugyanakkor lehet, hogy nem sok valós alappal bír.

Akárhogy is vesszük, bár a pszichoanalitikus megközelítés megmagyarázhat valamit a felfedezés folyamatával való foglalatoskodás motivációjából, ahhoz nem sok útmutatást kínál, hogy a kvantum-elektrodinamikához miért egy kaliforniai vakáció adta a kulcsot Freeman Dyson kezébe. Ebben az esetben a libidó átalakulása olyannyira valószínűtlenül hangzik, hogy az már a hihetőség határát súrolja.

Az inkubáció kognitív magyarázatai a pszichoanalitikus elképzelésekhez hasonlóan feltételezik, hogy elménkben valamiféle információfeldolgozás megy végbe még akkor is, ha ennek nem vagyunk tudatában, még alvás közben is. A különbség annyi, hogy a kognitív elméletek a tudattalan gondolatoknak nem tulajdonítanak irányító szelepet. Nincs trauma a tudattalan középpontjában, amely a kíváncsiság burkolt formájában keresi feloldását. A kognitív elmélet hívei szerint a tudat irányításától megfosztva a gondolatok az asszociáció egyszerű törvényeit követik. Többé-kevésbé véletlen módon kapcsolódnak egymáshoz, habár látszólag lényegtelen kapcsolatok létrejöhetnek előzetes kapcsolatok eredményeképp: A német vegyész, August Kekulé például akkor jött rá, hogy a benzolmolekula gyűrűs szerkezetű lehet, amikor elaludt, miközben nézte, ahogy a kandalló szikrái karikákat rajzolnak a levegőbe. Ha ébren maradt volna, Kekulé feltehetően nevetségesnek tartotta volna a molekula szerkezete és a szikrák alakja közötti kapcsolni gondolatát. A tudatalattiban azonban a realitás nem tudta cenzúrázni az összefüggést, így amikor felébredt, többé nem tudta figyelmen kívül hagyni ennek lehetőségét. E szerint a nézet szerint az igazán lényegtelen összefüggések eloszlanak, és eltűnnek az emlékezetből, míg az erősebbek elegendő ideig maradnak életben ahhoz, hogy végül eljussanak a tudatig.

A soros és a párhuzamos feldolgozás megkülönböztetése is megmagyarázhatja, hogy mi történik az inkubáció során. Egy olyan soros rendszernek, mint egy régimódi számítógép, egy komplex számtani példát szekvenciálisan kell megoldania, egyszerre mindig csak egy lépést haladva. Egy párhuzamos rendszer, mint például egy modern számítógépes szoftver, a feladatot lépésekre bontja, a részszámításokat párhuzamosan végzi, majd ezeket egy végső megoldásban újra leképezi.

Valószínűleg a párhuzamos feldolgozáshoz hasonló dolog zajlik, amikor egy probléma elemeiről azt mondjuk, hogy inkubálódnak. Ha tudatosan gondolkodunk egy témán, képzettségünk és a megoldásra irányuló erőfeszítéseink következtében gondolataink lineárisan épülnek fel, általában bejósolható vagy ismerős utat követnek. A tudatalattiban azonban nem működik a szándék. A racionális irányítástól megszabadulva a gondolatok olyan formában kapcsolódhatnak össze és követhetik egymást, amilyenben akarják. E szabadságnak köszönhetően van esélyük kiépülni a racionális elme által eredetileg visszautasított rendhagyó összefüggéseknek.

A terület, a tartomány és a tudattalan

Elsőre úgy tűnik, hogy az inkubáció kizárólag az egyén elméjében, annak is legtitkosabb zugaiban megy végbe, ahová a tudat hatalma nem ér el. Azonban ha közelebbről megvizsgáljuk, el kell ismernünk, hogy még a tudattalanban is fontos szerepet játszik a szimbólumrendszer és a társas környezet. Először is nyilvánvaló, hogy az inkubáció nem működhet annál a személynél, aki nem sajátította el egy tartomány ismereteit, vagy nem került be egy adott területre. Bármilyen sokat alszik is, a kvantumelektrodinamika új megoldására nem fog rájönni olyasvalaki, aki nem ismeri a fizika ezen ágát.

Annak ellenére, hogy a tudat alatti gondolkodás nem feltétlenül a racionális utat követi, a tudatos tanulás alatt kiépült mintázatokat azonban mégiscsak felhasználja. Mi internalizáljuk a tartomány tudását, a terület érdeklődési rendszerét, és ezek beépülnek elménk szerveződésébe. Gyakran szükségtelen kísérletet végezni azért, hogy megtudjuk, egy adott dolog nem fog működni: Az eredmény az elméleti tudás alapján bejósolható. Hasonló módon, ha nyilvánossá tesszük néhány gondolatunkat, tudni fogjuk, hogy mások mit mondanak majd róla. Ha magányosan kutatgatunk valamit, és azt gondoljuk valamely ötletünkről, hogy nem fog működni, akkor tulajdonképpen azt mondjuk, hogy senki sem fogadná el, akinek a véleménye számít. A tartománynak és a területnek ezek az internalizált kritériumai nem hinnék el, mikor a gondolkodás folyamata a felszín alatt zajlik tovább. Valószínűleg kisebb súllyal esnek latba, mint amikor cselekedeteinknek tudatában vagyunk, azonban az ötletkombinációk értékelését és kiválasztását még így is alakítják és irányítják.

Ám ahogy az embernek a tudományterület érdekeit komolyan kell vennie, arra is készen kell állnia, hogy – amennyiben a körülmények engedik – megcáfolja az adott pillanatban elfogadott bölcsességeket. Máskülönben nem lehetséges az előrelépés. A tartomány tudásába fektetett bizalom és az ennek megkérdőjelezésére való képesség közötti feszültség mindennél fontosabb. Jól illusztrálja ezt Frank Offner beszámolója arról, hogy mi ment végbe a fejében, miközben a hajtóművek kereskedelmi használatát később lehetővé tévő első elektronikus irányítóberendezés kifejlesztésén dolgozott:

Ha jártas vagy a természettudományokban, és belefutsz egy olyan kérdésbe, amellyel szeretnél kezdeni valamit, akkor viszonylag könnyen tudsz jó megoldásokat kidolgozni. Megfelelő tudományos háttér nélkül viszont nem. Ha átnéztem volna, hogy mások mi mindennel próbálkoztak korábban a sugárhajtóművek terén, akkor végem lett volna. Ugyanis egytől egyig rossz úton jártak. Ezért aztán meg is voltak győződve arról, hogy ahogy én csinálom, úgy nem lehet. A matematikus Norbert Weiner is azt állította egy kibernetikáról szóló könyvében, hogy lehetetlen. Én azonban gyorsulási ráta visszacsatolást használtam, és igazam is lett.

Offner a fentiekben arra mutat rá, hogy egy kreatív megoldáshoz gyakran az kell, hogy egy terület széleskörűen elfogadott, a tartomány egy adott részének következtetései n nyugvó hiedelmeit a tartomány egy másik részéből származó tudás felhasználásával cáfolják meg. Ebben az esetben a kibernetika elmélete látszólag kizárta a sugárhajtómű sebességé pontosan állandóan tartó irányító berendezések lehetőségét. Offner azonban – anélkül, hogy valaha is látott volna sugárhajtóművet – az irányító berendezések alapvető feladataiból indult ki, és az elemi fizika törvényeire alapozva dolgozta ki működőképes megoldását.

A kreatív gondolatok egy feszültséggel teli résben jönnek létre – az ismertbe és elfogadottba kapaszkodva közelítünk egy még rosszul definiált igazság felé, amit épp csak megpillantottunk a túlparton. Ez a feszültség még akkor is jelen van, amikor gondolataink a tudat küszöbe alatt lappanganak.

Az „aha!”-élmény

A mintánkban szereplők többsége – persze nem mindenki – élénken és pontosan emlékezett olyan pillanatokra, amikor valami lényeges probléma kristályosodott ki úgy, hogy a megoldás egyértelmű volt, s már csak idő és kemény munka kellett hozzá. A jól körülírt problémák esetében a felismerés a megoldás részleteit is tartalmazhatja. Nézzünk két példát Frank Offnertől:

Lehet, hogy az éjszaka közepén ugrik be. Az agyad egyszer csak kidobja. Pontosan tudom, hol voltam, amikor rájöttem, miként lehet egy visszacsatolással stabilizálni a sugárhajtómű irányítását. Egy kanapén ültem, valamelyik barátomnál, ha jól emlékszem, akkor még nem voltam nős, és egy kissé unatkoztam, és akkor egyszer csak beugrott a válasz, „Aha!”, és beletettem a derivált tényezőt.

Vagy van itt egy másik eset. A doktori disszertációmat annak idején az idegsejtek serkentésével kapcsolatosan akartam írni. Ennek leírására kétféle egyenletcsoport is létezett. A disszertációm célja az volt, hogy kísérletek segítségével megállapítsam, melyik a pontosabb, a Chicagói Egyetemen vagy pedig az Angliában kidolgozott változat. Először matematikai úton azt igyekeztem meghatározni, hogy mely kísérletek lennének erre a legalkalmasabbak. Emlékszem, éppen zuhanyoztam, amikor rájöttem a megoldásra. Nekifogtam a munkának, és egyszer csak rájöttem, hogy a két egyenlet ugyanazt írja le, kétféleképpen. Ezért aztán valami mást kellett kitalálnom [a disszertációhoz].

A felismerés feltehetően akkor történik, amikor a gondolatok tudat alatt annyira jól illeszkednek egymáshoz, hogy az összefüggés kénytelen felbukkanni a tudatban, ahogy egy víz alá tett parafa dugó a felszínre tör, amikor elengedjük.

99 százalék veríték

A felismerés megtörténte után az egyénnek ellenőriznie kell, hogy az összefüggések valóban értelmesek-e. A festő egy kicsit hátrébb lép a vászontól, hogy szemügyre vegye a művét, a költő kritikusabb szemmel újraolvassa versét, a tudós elvégzi a szükséges számításokat vagy lefuttatja a kísérleteket. A legtöbb szívűnknek kedves meglátás ennél nem is jut tovább, mivel az ész kíméletlen világosságánál végzetes hibák tűnnek fel. Azonban ha minden stimmel, megkezdődik a kidolgozás lassú és gyakran rutinszerű munkája.

A folyamat e szakaszában négy alapvető feltételnek kell teljesülnie. Mindenekelőtt figyelni kell a munka alakulását, észre kell venni, ha új ötletek, problémák vagy meglátások merülnek fel az anyaggal való interakció során. Az elme nyitottságának és rugalmasságának megőrzése a kreatív emberek munkamódszerének fontos jellemzője. Ezután az egyénnek szem előtt kell tartania saját céljait és érzéseit, tudnia kell, hogy a munka valóban a terveknek megfelelően halad-e. A harmadik feltétel, hogy kapcsolatban maradjon a tartomány ismereteivel, hogy munkája során a leghatékonyabb módszereket, a legteljesebb körű információt és a legjobb elméleteket használja fel. És végül, különösen a folyamat későbbi szakaszaiban, fontos meghallgatnia a területen működő kollégákat. A hasonló problémával foglalkozó munkatársakkal kapcsolatot tartva lehetősége van korrigálni, ha rossz irányba tart a megoldás, egyszerűsítheti és finomíthatja az ötleteit, illetve bemutatásukhoz megtalálhatja a legmeggyőzőbb módszert, amely a legnagyobb eséllyel bír hogy elfogadják.

A történész Natalie Davis leírja, mit érez a kreatív folyamat utolsó fázisában, amikor nem marad más hátra, mint a kutatás eredményeinek leírása:

Ha nem éreznék semmit a téma iránt, ha érzelmeim kérészéletűek volnának, vagy el is múlnának, akkor a varázs is szertefoszlana. Úgy értem, nem akarok olyasmit csinálni, amit már nem szeretek. Azt hiszem, ezzel talán mindenki így van, de én nagyon ilyen vagyok. Igavonóként nehéz kreatívnak lenni. Ha nem lenne bennem kíváncsiság, ha azt érezném, hogy a kíváncsiságom nem határtalan, akkor elveszne az újdonság varázsa. Mert legtöbbször a kíváncsiságom sarkallt arra, hogy megpróbáljak rájönni valamire, amiről az emberek azt gondolták, hogy soha senki nem fog rájönni. Vagy hogy olyan szemszögből vizsgáljak dolgokat, ahonnan még senki sem vizsgálta őket. Ez az, ami újra és újra visszavisz a könyvtárba, és arra késztet, hogy gondolkozzam, gondolkozzam és gondolkozzam.

Barry Commoner munkája utolsó fázisáról beszél, amikor csak le kell írnia a dolgokat, vagy elő kell adnia egy közönség előtt:

Néhány munka nagyon nehéz abból a szempontból, hogy világos állításokat kell megfogalmaznod. Például az egyik könyvemben írtam egy fejezetet a termodinamikáról a laikus olvasók számára. Ha jól emlékszem, tizenötször írtuk át. Ez volt a legnehezebb írás, amit valaha készítettem, mert a témát nagyon nehéz hétköznapi laikus megfogalmazásban tálalni. És ez lett az egyik olyan munkám, amire a legbüszkébb vagyok. Jó néhány mérnök mondta nekem, hogy a könyvből most először értették meg világosan a termodinamikát. Szóval ennek nagyon örülök. Imádok megmagyarázni dolgokat. Ugyanígy beszélni is. Sokat beszélek. És tényleg nagyon élvezem, ha látom, hogy a közönség figyel, és érti, amit mondok.

Még egy dolog jellemző a kreatív munkára, ez pedig az, hogy sosincs vége. Más szóval, mindenki, akit meginterjúvoltunk, azt mondta, hogy egyaránt igaz az, hogy pályájuk minden percében dolgoztak, és az is, hogy egész életükben egy napot sem dolgoztak. A rendkívül nehéz feladatokban való legmélyebb elmerülést is szórakozásként élték meg, üdítő és játékos kalandként.

Könnyű ajakbiggyesztve fogadni ezt a hozzáállást, a kiváltságosok előjogának tekinteni a kreatív egyének belső szabadságát. Míg többségünk unalmas munkákkal vesződik, nekik megadatott a luxus, hogy azt csinálják, amit szeretnek, nem is tudván, vajon az munka-e vagy játék. Ebben lehet némi igazság. Ám ennél sokkal fontosabb véleményem szerint a kreatív személyek által közvetített üzenet: Ön is azzal töltheti az életét, amit szeret. Elvégre interjúalanyaink többsége nem született gazdagnak; sokuk szerény körülmények között nőtt fel, és megküzdött azért, hogy olyan karriert építsen, amely lehetővé tette számára, hogy továbbkutassa azt, ami érdekelte. Ha az a szerencse nem is adatik meg nekünk, hogy egy új kémiai elemet fedezzünk fel, vagy egy nagyszerű regényt írjunk, a kreatív folyamat önmagáért való szeretete mindenki számára elérhető. Nehéz ennél gazdagabb életet elképzelni.

ÖTÖDIK FEJEZET –

Az alkotás áramlat-élménye

A kreatív személyek között számos különbséget találunk, egy dologban azonban egyformák: Mindegyikük imádja, amit csinál. Nem a hírnév megszerzésének reménye vagy a pénz hajtja őket; sokkal inkább az, hogy azt a munkát végzik, amit élveznek. Jacob Rabinow így magyarázza: „Az ember a saját szórakozására talál fel dolgokat, s nem azzal a nekibuzdulással, hogy »Miből lehet sok pénzt kaszálni?« Noha kemény világban élünk, s a pénz fontos dolog. De ha választanom kell a között, amit szívesen csinálok, és a között, amiből pénzem lesz, akkor inkább az előbbit választom.” Emelkedettebben, ám ugyanezt fejti ki az író Naguib Mahfouz: „Jobban imádom a munkámat, mint azt, ami aztán létrejön. A munka iránti odaadásom a következményektől független.” Ugyanezeket az érzelmeket találtuk minden interjúban.

Ebben az a rendkívüli, hogy bárkivel beszélgettünk is, legyen az mérnökök, vegyész, író, zenész, üzletember, társadalomreformer, történész, építész, szociológus vagy orvos, abban mind egyetértettek, hogy azért csinálják azt, amit csinálnak, mert szeretik. Azonban nem mindenki van így ezzel, tehát lehet, hogy embereink esetében nem is az számít, amit csinálnak, hanem az, ahogy csinálják. Mérnöknek vagy ácsnak lenni önmagában még nem örömteli dolog, csupán akkor, ha egy bizonyos módon végezzük. Valamiféle jutalomnak kell éreznünk, hogy önmagáért akarjuk művelni. Mi lehet a titka, hogy egyszerű dolgokat önmagukban jutalmazó dolgokká varázsoljunk?

Kreativitásra programozva

Ha megkérjük az embereket, hogy egy listáról válasszák ki a legjobb meghatározást arra, amit a számukra legnagyobb élvezetet jelentő tevékenység közben – legyen az olvasás, hegymászás, sakkozás vagy bármi más – éreznek, a leggyakoribb válasz a „valami új dolgot hozok létre vagy fedezek fel”. Elsőre talán furcsának tűnik, hogy táncosok, sziklamászók és zeneszerzők mind egyetértenek abban, hogy legörömtelibb élményeik a felfedezés folyamatához hasonlíthatók. Azonban ha egy kicsit jobban belegondolunk, kell hogy legyenek olyan emberek, akiknek maga a felfedezés nyújtja a legnagyobb örömöt.

Hogy érthetővé váljon ennek a logikája, próbáljunk ki egy egyszerű gondolatkísérletet. Tegyük fel, hogy próbálunk építeni egy olyan lényt, egy mesterséges életformát, amely a legnagyobb eséllyel marad életben egy komplex és kiismerhetetlen környezetben, mint amilyen például a Föld. Szeretnénk ebbe a lénybe egy olyan szerkezetet építeni, amely képes a legtöbb váratlan veszéllyel megbirkózni, és annyi felmerülő lehetőséget kihasználni, amennyit csak lehet. Hogyan fognánk hozzá? Bizonyára egy olyan, alapvetően konzervatív szerkezetet hoznánk létre, amely múltbéli tapasztalatait figyelembe véve mindig a lehető legjobb megoldást adja mindenre, és energiájával takarékoskodva a „járt utat járatlanért el ne hagyj” elv alapján igyekszik mindig ezeket alkalmazni.

A legjobb persze az lenne, ha egyik-másik példányban lenne egy olyan szabályozórendszer, amely pozitív visszajelzést ad minden egyes alkalommal, amikor felfedeznek valamit, új ötletük támad vagy szokatlan módon viselkednek, még akkor is, ha annak akkor rögtön nem látják semmi hasznát. Különösen fontos biztosítani, hogy a szervezet ne csak a hasznos felfedezésekért kapjon megerősítést, máskülönben alulmarad a jövővel folytatott küzdelemben. Egyetlen földi alkotó sem képes ugyanis előre látni, milyen helyzetekkel találják majd szembe magukat az új szervezetekből kialakuló fajok holnap, jövőre vagy a következő évtizedben. A legjobb program tehát minden alkalommal jó érzéssel tölti el a szervezetet, amikor valami újat fedez fel, a felfedezés aktuális hasznosságától függetlenül. A mi fajunkkal is valami ilyesmi történhetett az evolúció során.

Véletlen mutációk révén egyes emberekben olyan idegrendszer fejlődött ki, amelyben az újdonság felfedezése az agy örömközpontjait ingerli. Ahogy egyesek számára a szex nyújtja a legnagyobb élvezetet, másoknak pedig az evés, úgy kell hogy legyenek olyanok is, akiknek az újdonságok jelentik a gyönyörűséget. Lehetséges, hogy azok a gyerekek, akik kíváncsibbak voltak a többieknél, több kockázatot vállaltak, így esetleg korábban haltak meg, mint közönyös társaik, de az is lehetséges, hogy azok a közösségek, amelyek megbecsülték a köztük élő kíváncsi gyerekeket, óvták, jutalmazták őket, lehetővé téve, hogy felnőjenek és gyerekeik legyenek, sikeresebbek lettek azoknál, amelyek nem törődtek potenciálisan kreatív társaikkal.

Ha ez igaz, akkor olyan ősök leszármazottai vagyunk, akik felismerték az újdonság jelentőséget, vigyáztak azokra, akik lubickoltak kreativitásukban, és igyekeztek tanulni is tőlük. Mivel voltak köztük olyanok, akik szerettek új dolgokat felfedezi vagy kitalálni, jobban fel voltak készülve a túlélésűket veszélyeztető váratlan körülményekre. Így bennünk is megvan az a hajlam, hogy élvezettel tegyük, amit teszünk, feltéve, hogy újszerű módon csinálhatjuk, és hogy közben valami újat fedezhetünk fel vagy alkothatunk. A kreativitás ezért annyira örömteli, bármely tartományon belül jelenik is meg. Ezért mondta többek között Brenda Milner is: „Azt mondanám, hogy nem vagyok részrehajló annak eldöntésében, hogy mi fontos és nagy jelentőségű, mert minden új felfedezés, még egy aprócska felfedezés is izgalmas a felfedezés pillanatában.”

De ez az éremnek csak az egyik oldala. Van még egy erő, ami motivál bennünket, primitívebb és erősebb, mint az alkotás vágya: ez pedig az entrópia kényszere. Ez szintén az evolúció által génjeinkbe épített túlélési mechanizmus. Akkor nyújt örömöt, amikor kényelembe helyezzük magunkat, amikor pihenünk, és energiaráfordítás nélkül is jól tudjuk érezni magunkat. Ha nem lenne ez a beépített szabályozónk, addig hajszolnánk magunkat, hogy energiaraktárainkat, zsírkészletünket és idegi energiainkat kimerítve tehetetlenné válnánk a váratlan helyzetekkel szemben, és elpusztulnánk.

Ezért olyan erős a késztetés, hogy amikor csak tehetjük, pihenjünk, hogy összekuporodjunk a kanapén. Mivel ez a konzervatív késztetés ennyire erős, a „szabadidő” a legtöbb ember számára azt jelenti, hogy kikapcsolhatjuk magunkat, üresbe lehet tenni az agyunkat. Ha semmilyen külső elvárás nem merül fel, az entrópia közbelép, és amennyiben nem fogjuk fel, mi történik, hatalmába keríti testünket és szellemünket. Mondhatni két ellentétes, agyunkba programozott parancssor közt őrlődünk: a lehető legkisebb erőfeszítésre és a kreativitásra felszólító késztetés között ingadozva.

A legtöbb egyénben láthatóan az entrópia van fölényben, és ők jobban szeretik a kényelmet, mint a felfedezés kihívásait. Néhányan, például azok, akik ebben a könyvben elmesélik az élettörténetüket, érzékenyebbek a felfedezés nyújtotta örömökre. De mindannyian érzékenyek vagyunk mindkét jutalmazási formára; az energia megőrzésére és konstruktív felhasználására való hajlam egyaránt örökségünk része. Hogy melyik kerekedik felül, az nem pusztán genetikai felépítésünktől, hanem feltehetően korai tapasztalatainktól is függ. Mindazonáltal, ha nincs elég ember, akit a követelményekkel való megküzdés élvezete, a létezés és a cselekvés új módjainak felfedezése motivál, akkor nincs kulturális evolúció, akkor nincsenek fejlődő gondolatok vagy érzelmek. Következésképp fontos megértenünk, hogy az örömteliség miből áll, és hogyan hozza létre a kreativitás.

Mi az örömteliség?

Hogy választ tudjak adni erre a kérdésre, még évekkel ezelőtt elkezdtem olyan embereket tanulmányozni, akik szemmel láthatóan élveztek, amit csináltak, pedig se pénz, se hírnév nem járt érte. Sakkjátékosok, sziklamászók, táncosok és zeneszerzők hétről hétre rengeteg órát szenteltek a szenvedélyüknek. Vajon miért? Beszélgetéseink során világossá vált, hogy motivációjukat az időtöltés közben átélt élmény minősége tartotta fenn. Ez az érzés nem akkor lepte meg őket, amikor pihentek, kábítószert vagy alkoholt fogyasztottak, vagy a fogyasztási javakból részesültek. Sőt, gyakran fájdalmas, kockázatos, nehéz tevékenység közben jelentkezett, amikor az egyénnek kicsivel a képességei felett kellett teljesítenie, és ebben volt egy csipetnyi újdonság és felfedezés. Ezt az optimális élményt áramlatnak neveztem el, mivel sok válaszadó egy szinte automatikus, erőfeszítés nélküli, mégis erősen fókuszált tudatállapotként írta le az „amikor minden jól megy” élményét.

A flow-élmény leírása szinte mindenkinél ugyanaz volt, függetlenül attól, hogy az élményt milyen tevékenység hozta létre. Sportolók, művészek, vallási misztikusok, tudósok és egyszerű munkásemberek mind nagyon hasonló szavakkal írták le legnagyszerűbb élményeiket. És ezek a leírások nem nagyon különböztek sem kultúrától, sem nemtől vagy életkortól függően; idősek és fiatalok, gazdagok és szegények, férfiak és nők, amerikaiak és japánok látszólag ugyanúgy élik meg az örömteliséget, bár alighanem nagyon is eltérő dolgokat tesznek az elérése érdekében. Az örömszerző élmények leírásaiban kilenc elem ismétlődött újra és újra:

A célok minden egyes lépésnél tiszták. Szemben a munkánkban vagy az otthon előforduló hétköznapi történésekkel, ahol gyakran ellentétes elvárásokkal szembesülünk, és céljaink nem tiszták, az áramlat során mindig tudjuk, mit kell tennünk. A zenész tudja, mi a következő hang, a sziklamászó tudja, mi a következő mozdulat. Ha egy munka örömteli, akkor céljai mindig világosak: a sebész pontról pontra tudja, hogyan kell a vágásnak haladnia; a gazdának kész terve van az ültetésről.

Az egyén azonnali visszajelzést kap tevékenységéről. A dolgok szokásos menetével ellentétben egy áramlatélmény során tudjuk, milyen a teljesítményünk. A zenész rögtön hallja, hogy a megfelelő hangot ütötte-e le. A sziklamászó azonnal rájön, hogy mozdulata helyes volt, mivel még mindig ott függeszkedik, és nem zuhant a völgy mélyére. A sebész látja, hogy a feltárt testüregben nincs vér, a földműves pedig azt, hogy a barázdák szépen sorakoznak egymás mellett.

A követelmények és felkészültségünk egyensúlyban van. Az áramlat során érezzük, hogy felkészültségünk jól illeszkedik cselekvési lehetőségeinkhez. A hétköznapi életünk során felkészültségünkhöz mérten néha túl nagynak érezzük a kihívást, és ettől frusztráltak és nyugtalanok leszünk. Vagy jóval több lehetőséget érzünk magunkban, mint amennyit módunkban áll kifejezni, emiatt unatkozunk. Ha egy sokkal jobb ellenféllel teniszezünk vagy sakkozunk, az frusztrációhoz vezet, ha egy sokkal gyengébbel, az unalomhoz. Egy igazán örömteli játékban a két játékos egyensúlyban van valahol az unalom és a szorongás közőrt. Ugyanez történik, amikor egy munka, egy beszélgetés vagy egy kapcsolat jól alakul.

A tevékenység és a tudat egybeolvad. Hétköznapi élményeinkre jellemző, hogy szellemünk különválik attól, amit csinálunk. Az órán ülve a diákok látszólag a tanárra figyelnek, de valójában az ebédre vagy az előző esti randira gondolnak. Az alkalmazott a hétvégére gondol; a takarítást végző anya a gyermeke miatt aggódik; a golfos azzal foglalkozik, hogy ütését milyennek találja a barátja. Az áramlat alatt ezzel szemben koncentrációnk arra összpontosul, amit csinálunk. A követelmények és felkészültségünk szoros megfelelése megköveteli, hogy elménket egy pontra fókuszáljuk, ezt pedig a világos célok és a folyamatosan rendelkezésünkre álló visszajelzések teszik lehetővé.

A zavaró tényezők ki vannak zárva a tudatból. Az áramlat egy további tipikus velejárója, hogy tudatunkig kizárólag az itt és most lényeges dolgok jutnak el. Ha a zenész játék közben elgondolkodik az egészségén vagy az adóproblémáin, nagy eséllyel hamisan fog játszani. Ha a sebész figyelme elkalandozik a műtét során, a beteg élete veszélybe kerül. Az áramlat a jelenre való intenzív összpontosítás eredménye, amely megszabadít minket azoktól a megszokott félelmeinktől, amelyek a mindennapi életünk során depressziót és szorongást okoznak.

Nincs kudarctól való félelem. Az áramlat során túlságosan el vagyunk foglalva ahhoz, hogy a kudarccal foglalkozzunk. Néhány ember a totális kontroll érzéseként írja le; de tulajdonképpen nem irányítunk, mindössze arról van szó, hogy a dolog eszünkbe sem jut. Ha eszünkbe jutna, nem koncentrálnánk teljes mértékben, mivel figyelmünk megoszlana a tevékenységünk és a kontroll érzése között. Hogy a kudarc fel sem merül bennünk, ennek az az oka, hogy az áramlat alatt világos, mit kell tennünk, és felkészültségünk potenciálisan megfelel a kihívásnak.

Eltűnik az Én-tudat. A hétköznapi életben folyamatosan figyeljük, hogy mások mit gondolnak rólunk; készen állunk, hogy megóvjuk magunkat a lehetséges sérelmektől, és azon aggodalmaskodunk, hogy kedvező benyomást tettünk-e másokra. Ez a fajta Én-tudat jellemzően teher a számunkra. Az áramlatban túlságosan belemerülünk abba, amit csinálunk, és nem érünk rá, hogy Énünk védelmével foglalkozzunk. Ugyanakkor, amikor az áramlatnak vége szakad, általában erősebb Én-tudattal kerülünk ki belőle; tudjuk, hogy sikerült egy nehéz kihívásnak megfelelnünk. Még úgy is érezhetjük, hogy túlléptünk Énünk határain, és, legalábbis ideiglenesen, egy nagyobb egység részévé váltunk. A zenész egynek érzi magát a világ harmóniájával, a sportoló egyként mozog a csapattal, a regény olvasója néhány órán át egy másik valóságban él. Paradox módon az Én az önmagáról való megfeledkezése révén tágulhat ki.

Az időérzék torzul. Az áramlat során általában megfeledkezünk az időről, és órák múlhatnak el, miközben mindez néhány percnek tűnik csak. Vagy ennek ellenkezője történik: egy műkorcsolyázó beszámolhat arról, hogy egy gyors, a valóságban mindössze egy másodpercig tartó fordulat számára tízszer olyan hosszúnak tűnt. Más szavakkal, az óra szerinti idő többé nem azonos a megélt idő hosszával; az idő elmúlását aszerint érzékeljük, hogy mit csinálunk éppen.

A tevékenység autotelikussá válik. Ha mindezek a feltételek fennállnak, bármit is csináljunk éppen, elkezdjük élvezni. Lehet, hogy kezdetben ódzkodom a számítógéptől, és csak azért vagyok hajlandó foglalkozni vele, mert a munkám megköveteli. De ahogy a készségeim fejlődnek, és rájövök, hogy mi mindenre jó, elkezdem a használatát önmagáért is élvezni. A tevékenység ezen a ponton autotelikussá válik. Ez a görög szó olyan tevékenységekre utal, amelyek önmagukban jelentik a célt. Bizonyos tevékenységek, mint például a művészet, a zene és a sport általában autotelikusak: Az általuk nyújtott élményen kívül nincs más okunk arra, hogy ezeket a tevékenységeket űzzük. A legtöbb dolog az életben exotelikus. Nem azért végezzük őket, mert élvezzük, hanem egy későbbi cél elérése érdekében. Néhány tevékenységre pedig mindkettő jellemző: A hegedűművészt megfizetik a játékáért, a sebész státuszt és szép összeget kap o műtétekért, egyúttal élvezik is, amit csinálnak. Sok szempontból az a boldog élet titka, hogy rájöjjünk, hogyan tudjuk a lehető legtöbb áramlatélményt kapni a sok-sok elvégzendő feladatból. Ha a munka és a család autotelikussá válik, akkor semmit sem mulasztunk el az életben, és mindent, amit csinálunk, érdemes lesz önmagáért csinálni.

Az áramlat feltételei a kreativitásban

A kreativitáshoz hozzátartozik az újdonság létrehozása. Az új megalkotásával együtt járó felfedezés folyamata, úgy tűnik, az egyik legörömtelibb tevékenység, amelyet ember végezhet. Interjúalanyaink beszámolóiban, annak leírásakor, mit éreznek tevékenységük közben, valójában igen könnyű felfedezni az áramlat feltételeit.

Világos célok

Bizonyos körülmények között a kreatív folyamat azzal a céllal indul, hogy megoldjunk egy problémát, amellyel valaki más szembesített bennünket, vagy amelyet a tartomány jelenlegi helyzete vet fel. Ráadásul egy feltaláló számára világos célkitűzést jelenthet bármi, ami nem működik olyan jól, mint amilyen jól működhetne. Erről beszél Frank Offner:

Ó, én imádok problémákat megoldani. Mindegy, hogy az a kérdés, miért nem működik a mosogatógép, miért nem működik az autó, vagy hogy miként működik az ideg. Most azon dolgozom, hogy megértsem, miként működnek a szőrsejtek, és ah… ez annyira érdekes. Nem érdekel, hogy milyen problémáról van szó. Ha meg tudom oldani, akkor nagyon élvezem. Problémákat megoldani, ugye, nagyon jó szórakozás? Nem ez az, ami érdekes az életben? Különösen akkor, ha az emberek állítanak valamit, és te öt perc alatt bebizonyítod, hogy húsz éve tévedésben élnek.

Más esetekben a cél megjelenhet a tartomány egy problémájaként is tudásbeli hézagként, tények közötti ellentmondásként, valamely meghökkentő eredményként. Itt az a cél, hogy a látszólagos ellentmondások kibékítésével újra összhangot teremtsünk a rendszerben. Viktor Weisskopf ennek a folyamatnak az élvezetéről beszél:

Nos, a tudományban, természetesen, amikor megértek valamit, tudod, egy új felfedezést – nem feltétlenül szükséges, hogy a sajátom legyen –, mondjuk, valaki másnak a felfedezését, azt mondom magamban: „Aha, most megértettem olyan természetes folyamatokat, amiket korábban nem”, és ez a felismerés öröme.

A zenében ez a darab jelentésének felismerése. Hogy miről szól, mi a zeneszerző mondanivalója, szépség vagy önkifejezés, esetleg vallásos érzések meg ilyenek.

A művészek számára nem ilyen könnyű megtalálni tevékenységük célját. Tulajdonképpen minél kreatívabb a probléma, annál kevésbé világos, hogy mit kellene tenni. A tartományban a legjelentősebb változást generáló felkutatott problémák megfoghatatlanságuk révén egyben azok is, amelyeken nehéz élvezettel dolgozni. Az ilyen esetekben a kreatív személynek valahogy ki kell dolgoznia egy tudattalan mechanizmust, amely megmondja, hogy mit kell tennie. A költő Faludy György általában addig nem kezd el írni, amíg egy „hang” nem mondja, gyakran az éjszaka kellős közepén, hogy „György, eljött az írás ideje”. Bánatosan teszi hozzá: „ez a hang tudja a számomat, de én nem tudom az övét.” Ezt a hangot régebben Múzsának hívták. De lehet látomás is, mint Robertson Davies esetében:

Az ember állandóan ír, állandóan fantáziál. A saját munkámban gyakran észreveszem, bár nem tudom, hogy ez mennyire igaz mások munkájára, hogy ha megragad egy ötlet, akkor az addig nem hagy nyugton, amíg alaposan át nem gondoltam. Ez nem azt jelenti, hogy az egész történet megjelenik előttem, nagyon gyakran ez csak egy kép, ami valahogy fontos, és el kell gondolkodni rajta. Nos, sok-sok évvel ezelőtt feltűnt, hogy amikor nem valami konkrét dolgon gondolkozom, folyton ugyanaz a kép ugrik be; az utca, ahol születtem, egy kis faluban, Ontarióban. Es a hóban két fiút láttam, az egyik egy hógolyót dobott a másik felé.

Akik olvasták Robertson Davies műveit, ebben a képben ráismerhetnek a híres Deptford-trilógia első kötetének, a Fifth Businessnek a nyitójelenetére. A könyv megírása során az író tulajdonképpen azt próbálta felgöngyölíteni, amit ez az érzelmekkel és nosztalgiával telített kép a jövőről magában rejtett. A feladat annak kiderítése volt, hogy milyen következményekkel járt annak a hógolyónak az elhajítása. Ha Davies racionálisan végiggondolta volna, hogy könyve erről fog szólni, valószínűleg banális célnak tartotta volna, ami nem éri meg az idő-és energiaráfordítást. Szerencsére azonban a céllátomásként jelentkezett, rejtélyes hívó szóként, ami arra ösztökélte, hogy kövesse. A Múzsa nagyon gyakran így kommunikál – akár egy sötét üvegen keresztül. Nagyon jól van ez így, mert ha a művész oldalát nem furdalná a kíváncsiság, soha nem merészkedne felderítetlen területre.

Jó tudni, hogy milyen ügyesek vagyunk

A játékokat úgy tervezik, hogy követhessük az eredményűnket, és tudjuk, hogy állunk. A legtöbb tevékenységnél kapunk valamilyen információt a teljesítményűnkről: A kereskedő ellenőrzi a napi forgalmát, a futószalagnál dolgozó gyári munkás tudja, hogy hány termék került ki a keze alól, illetve ha ilyen visszajelzésekre nincs lehetőség, a főnök bármikor megmondhatja nekünk, hogy mennyire tart jó munkaerőnek minket.

A művész, a tudós és a feltaláló azonban nagyon más rugóra működik. Hogyan lehetnek biztosak abban, hogy nemcsak pazarolják napról napra az idejüket, hanem valóban letesznek valamit az asztalra?

Ez tényleg nehéz probléma. Sok művész azért adja fel, mert egyszerűen túl gyötrelmes arra várnia, hogy a kritikusok vagy a galériák felfigyeljenek rá, és ítéletet mondjanak festményeiről. A tudományos kutatók elsodródnak a tiszta tudománytól, mert nem bírják elviselni a hosszú bizonytalan periódusokat, amíg eredményeiket bírálók és szerkesztők értékelik. Hogyan tapasztalhatják meg mégis az áramlatot a teljesítményükről kapott külső információk nélkül?

Az egyik lehetséges válasz, hogy azok az egyének fognak folyamatosan kreatív munkát végezni, akiknek sikerül belsővé tenni a terület döntési kritériumait olyan szinten, hogy önmaguknak adjanak visszajelzést, anélkül hogy a szakértők véleményére várnának. Az a költő fogja folyamatosan élvezni a versírást, aki minden egyes sorról tudja, mennyire jó, minden egyes szóról tudja, vajon helyesen választotta-e. Az a tudós fogja élvezni a munkáját, aki érzi, hogy milyen egy jó kísérlet, és aki értékeli, ha egy kísérletet jól futtat le, vagy ha egy beszámolót világosan ír meg. Akkor nem kell októberig várnia, hogy lássa, rajta van-e a neve a Nobel-díjasok listáján.

Sok kreatív tudós mondja, hogy köztük és kevésbé kreatív társaik kőzött az a különbség, hogy el tudják választani a rossz ötleteket a jóktól, és így ötleteik nem sokáig futnak vakvágányon. Persze mindenkinek van rossz és jó ötlete egyaránt. Egyesek azonban nem tudják ezeket megkülönböztetni egymástól addig, amíg nem lesz túl késő, és már túl sok időt és energiát fektettek egy meg nem térülő megérzésbe. Ez a másik módja annak, hogy visszajelzést adjon az egyén önmagának: előre tudnia kell, mi az, ami megvalósítható, mi az, ami működni fog, hogy ne kelljen egy rossz döntés következményeit viselnie. Linus Pauling hatvanadik születésnapján egy diák megkérdezte tőle: „Dr. Pauling, mit kell tennünk azért, hogy jó ötleteink legyenek?” Pauling ezt válaszolta: „Legyen sok ötleted, és vesd el a rosszakat.” Természetesen ahhoz, hogy az egyén ezt meg tudja tenni, nagyon pontos képet kell alkotnia arról, hogy milyen a tartomány, hogy a terület szerint mi számít „jónak” és „rossznak”.

A követelmények és a felkészültségünk közötti egyensúly

A kreatív problémák nem adják meg könnyen magukat. Ahhoz, hogy valami örömteli legyen, nehéznek kell lennie, és persze természetesen definíciója értemében az is. Sosem könnyű szűz földre lépni, ismeretlen területre merészkedni. Kezdetben a nehézségek szinte legyőzhetetlennek tűnnek. Nézzük, hogyan írja le a folyamatnak ezt a vonását Freeman Dyson:

Nos, azt hiszem, nem hallgathatom el, hogy ez egyfajta küzdelem. Mindig erőt kell vennem magamon, hogy írjak, és hogy keményebben dolgozzak egy tudományos kérdésen. Először csak vér, verejték és könnyek vannak. És rettenetesen nehéz nekilátni. Azt hiszem, a legtöbb író szembesül ezzel a problémával. Úgy értem, ez a munka része. Lehet, hogy az első oldal egy hét megfeszített munkádba kerül. Ez tényleg vér, könnyek és verejték, és nincs más, amivel leírhatnám. Erőt kell venni magadon, hogy nyomjad és nyomjad, és nyomjad, abban reménykedve, hogy valami jó fog kisülni belőle. És ezen a folyamaton végig kell menned, mielőtt elkezd igazán beindulni, és e nélkül az erőlködés és hajtás nélkül valószínűleg semmi sem történne. Szóval, azt hiszem, ez az, ami megkülönbözteti attól, amikor csak úgy jól érzed magad – amikor már valóban az áramló fázisban vagy, akkor jól érzed magad, de valamiféle korláton túl kell lépned, hogy eljuss oda. Ezért mondom, hogy tudattalan, mert igazából nem tudod, hogy jutsz-e valamire, vagy sem. Ebben a szakaszban minden merő kínzásnak tűnik.

A kreatív személy sem mentes a mindannyiunk genetikai örökségében hordozott két program konfliktusától. Ahogy Dyson is tisztában van vele, még a legkreatívabb egyénnek is le kell küzdenie az entrópia korlátait. Lehetetlen elérni valami igazán újat és értékeset anélkül, hogy megküzdenénk érte. Nem csak a versenysportokban igaz az, hogy nincsen siker könnyek nélkül. Minél kevésbé jól definiált egy probléma, annál nagyobb falat a kreatív ember számára, hiszen annál nehezebb fogást találnia rajta. Barry Commoner mutat rá:

Szeretek olyan dolgokat csinálni, amikkel mások nem foglalkoznak. Milyenek ezek? Általában nehéz és fontos dolgok, és az emberek visszarettennek tőlük. Többnyire van elképzelésem arról, hogy a dolgok hogyan alakulnak. A problémák gyökere érdekel, és elég jól meg tudom ítélni, hogy mi merre tart, hogy mi fontos, és mi nem. Nagyon keményen küzdök azért, hogy élvonalbeli problémákkal foglalkozzak. Gyakran oly messzire szaladok, hogy a többiek nehezen viselik el, de nem baj.

Ahhoz, hogy az ilyen problémákkal megbirkózzon, a kreatív személynek egy sor olyan személyiségvonással kell rendelkeznie, amely felfedezésre és kemény munkára sarkallja, beleértve az arra való képességet is, hogy elsajátítsa a tartomány szabályait és a terület ítéleteit. Commoner utalást tesz egy másik, a kreatív emberek által kifejlesztett készségre is: személyes megközelítést, belső modellt alakítanak ki, ami lehetővé teszi, hogy a problémát kezelhető kontextusba helyezzék. Ugyanezt a gondolatot fejezi ki Linus Pauling:

Az egyik dolog, amit ilyenkor kitalálok, azt hiszem, az, hogy ötleteket teszek át egyik tudásterületről a másikba. És gyakran mondom, hogy nem gondolom, hogy okosabb lennék sok más tudósnál, de talán többet gondolkozom a problémákon. Van egy kép a fejemben, valamiféle általános elmélet a világegyetemről, amit az évtizedek során építettem fel magamban. Ha egy cikket olvasok vagy egy előadást hallgatok, vagy valami más módon kapok egy adag tudományos információt, felteszem magamnak a kérdést: „Hogyan illeszkedik ez abba a képbe, amit én alkottam a világról?”, és ha nem illik bele, megkérdem: „Miért nem illik bele?”

A kreatív egyének által kifejlesztett stratégiák nem mindig sikeresek. Kockázatot vállalnak, és a kockázat tudvalevőleg időnként kudarcokkal jár. Ha a követelmények túlságosan megnőnek a személy számára ahhoz, hogy megbirkózzon velük, az öröm helyett belopódzik a frusztráció érzése – legalábbis egy időre. John Reeddel azután vettük fel az interjút, hogy a Citicorp elvérzett a tőzsdén; részvényei szinte egyik napról a másikra óriásit veszítettek az értékükből. Reed ostorozta magát amiatt, hogy nem látta előre azokat az együttjárásokat, amelyek a veszteséget okozták. Ennek eredményeképpen akkor úgy érezte, hogy a munkája részben örömtelenné vált. Ami korábban szinte magától ment, kemény munkává vált; kényszerítenie kellett magát arra, hogy inkább könyvelő, mint építő és vezető legyen; és az elsajátítandó új készség addig ismeretlen önfegyelmet követelt meg tőle.

A tevékenység és a tudat egybeolvadása

Jól illeszkedő követelmények esetén ugyanakkor a kreatív folyamat nekilódul, és a tevékenységben való feloldódás során átmenetileg minden más gond feledésbe merül. Lássuk megint Dysont, mit mond a kezdeti nehézségek után feltörő érzésekről:

Amikor írok, mindig azon kapom magam, hogy tényleg az ujjaim végzik a feladatot, és nem az agyam. Az írás valahogy átveszi az irányítást. És persze ugyanez történik az egyenletekkel. Nem igazán gondolkodsz azon, hogy mit írj. Csak firkálsz, az egyenletek mutatják az utat, mintha egy épületet kellene megtervezned. Kell hogy legyen valamilyen elképzelésed a fejezetről, amit meg akarsz írni, vagy az elméletről, amit bizonyítani fogsz, vagy bármiről. Aztán össze kell állítanod a dolgot szavakból vagy jelekből, amiből éppen lehet, de ha nincs világos elképzelésed róla, akkor nem fog kisülni belőle semmi jó. A trükk az, hogy a két végéről egyszerre kell elkezdeni a munkát, középen majd úgyis összetalálkoznak, mint amikor hidat építünk. Akárhogy is, azt hiszem, én így gondolkodom. Szóval az első megoldás némileg véletlenszerű, nem is tudod, hogyan jutott eszedbe. Csak úgy jön, borotválkozás vagy sétálgatás közben, aztán neki kell ülnöd és ténylegesen kidolgoznod, és ez az igazán nehéz munka. És ez leginkább arról szól, hogy a darabokat összeillesztve meg kell állapítanod, hogy mi működik, és mi nem.

Barry Commoner hasonló szavakkal írja le az írás közben megjelenő flow-élmény szinte automatikus jellegét. A tudat és a tevékenység összeolvadásának érzését a tinta és a gondolatok áramlásának képzeletbeli képén keresztül fejezi ki:

Ezzel a tollal írok [mellényzsebéből előhúz egy töltőtollat, és felmutatja]. És világosan látom, hogy gondolkodó-és írói képességem egyúttal a tinta áramlásán is múlik. Legjobban saját gondolataim áramlását élvezem, és azt, ahogy leírom őket. Sosem írok golyóstollal, mert abból nem folyik tinta. Ezért használok töltőtollat. Mégpedig kizárólag olyat, ami nagyon jó.

Az író, Richard Stern klasszikus leírását adja annak, hogy milyen érzés beleveszni az írás folyamatába, és érezni, hogy abban a saját maga, által kreált különleges világban mennyire helyes minden, amit tesz:

Amikor a legjobbat hozod ki magadból, nem gondolkozol azon, hogy ez hogyan visz előre a világban. Nem. A karaktereidre, a szituációra, a könyv formájára, az előbukkanó szavakra koncentrálsz. És ezek formájára. Elveszttetted a… szóval ezen a ponton nincs sehol az éned. Nincs versengés. Az egész… nem is tudom, azt hiszem az a jó szó rá, hogy tiszta. Tudod, hogy ez így jó. Nem arról van szó, hogy minden körülmények között működőképes, vagy hogy van valami értelme, hanem hogy itt és most, ide épp ez kell. Ebben n történetben. Itt a helye. Ennek az embernek, ennek a személynek épp erre van szüksége.

A zavaró tényezők kirekesztése

A kreatív személyeknek tulajdonított furcsa jellemvonások közül sok valójában csak a figyelem összpontosítását van hivatva fenntartani, hogy elmerülhessenek a kreatív folyamatban. A figyelem elterelődése megszakítja az áramlatot, és órákba telhet, míg a munkához szükséges szellemi béke helyreáll. Minél embert próbálóbb egy feladat, annál nehezebb feloldódni benne, és annál könnyebben terelődik el a figyelem. A tudósnak, aki egy megfejthetetlennek tűnő problémán dolgozik, el kell szakadnia a „normális” világtól, és képzeletében testetlen szimbólumok az egyik pillanatban látható, a másikban láthatatlan világát kell bejárnia. A hétköznapi valóság kőkemény világának bármiféle benyomulása egy pillanat alatt eltüntetheti ezt a világot. Ez az oka annak, hogy Freeman Dyson „elrejtőzik” a könyvtárban, mikor ír, és ezért zárta el magát Marcel Proust egy ablaktalan, parafával szigetelt szobába, amikor leült megírni az Eltűnt idő nyomában című művét. Imbolygó képzeletének fonalát a legkisebb zaj is megszakíthatta.

Komolyabb egészségügyi, családi vagy pénzügyi problémák annyira lefoglalhatják az ember gondolatait, hogy munkájának nem képes elegendő figyelmet szentelni. Ilyenkor az apály hosszú időszaka következhet, írói válság, kiégés, amely akár egy alkotói pálya végét is jelentheti. Az ilyen típusú zavaró tényezőkről beszél Jacob Rabinow:

A gondoktól mentes élet a legfontosabb – hogy ne legyen semmilyen egészségügyi probléma vagy betegség a családban, ami lekötné a gondolataidat. Vagy anyagi nehézségek, amikor nem tudod, hogy miből fogod kifizetni a számláidat. Vagy valami baj a gyerekekkel, drogproblémák vagy akármi. Bizony, jó dolog, ha nem nehezedik a válladra felelősség. Nem arról van szó, hogy a munkád iránt ne tartoznál felelősséggel, hanem arról, hogy nem nyomasztanak egyéb dolgok. A súlyosan beteg emberekből ritkán lesz feltaláló. Túlságosan lekötik őket a problémáik, túl sok a bajuk.

Sok interjúalanyunk volt hálás a házastársának, amiért az ki tudta zárni pontosan az ilyen zavaró tényezőket. Ez különösen a férfiakra volt igaz; a nők néha megemlítették, hogy ők is örültek volna egy feleségnek, aki megóvja őket a munkára való összpontosítást megnehezítő problémáktól.

Megfeledkezni önmagunkról, az időről és a környezetről

Amikor a zavaró tényezőket kiiktattuk, és fennáll az áramlat minden egyéb feltétele, a kreatív folyamat az áramlat minden dimenzióját magára ölti. A költő Mark Strand beszél erről:

Hát, tökéletesen benne vagy a munkában, elveszted az időérzéked, teljesen feloldódsz, elmerülsz abban, amit csinálsz, és mintha lebegnél a megcsillanó lehetőségektől. Ha ez túlságosan felerősödik, akkor a túl nagy izgalom miatt felállsz. Nem tudod folytatni a munkát, és a végét se látod, mert folyton megelőzöd saját magad. A lényeg, hogy annyira.., de annyira telítődsz, hogy nincs se jövő, se múlt, csak egy kiterjesztett jelen, amit, huh, hogy is mondjam, megpróbálsz értelemmel felruházni. Majd ízekre szedni, aztán újra összerakni. Anélkül, hogy túlzottan odafigyelnél, milyen szavakat használsz. Magasabb szintre hozod az értelmezést. Ez nem egyszerűen alapkommunikáció, mindennapi kommunikáció; ez totális kommunikáció. Amikor dolgozol valamin, és jól végzed a dolgod, akkor úgy érzed, hogy amit elmondasz, azt másképp nem is lehetne elmondani.

Strand pontosan ragadja meg a kiterjesztett jelenben való áramlás érzetét, valamint azt a mindent elsöprő érzést, hogy az ember az egyetlen helyes módon, az éppen megfelelő dolgot csinálja. Ez valószínűleg nem gyakran történik meg, de amikor megtörténik, szépsége minden kemény munkát igazol.

A kreativitás mint autotelikus élmény

Mindez visszavezet ahhoz, amiről a fejezet elején beszéltünk, és ahhoz a megfigyeléshez, hogy a munka örömét az összes válaszadó a munkáért kapott mindenféle külső jutalmazás elé helyezte. A többséghez hasonlóan a pszichológus Donald Campbell is félreérthetetlen tanácsot ad a saját területére lépő fiataloknak:

Azt mondanám: „Ne menj tudományos pályára, ha a pénz érdekel. Ne menj tudományos pályára, ha nem tudod élvezni akkor is, ha nem leszel híres. Hagyd, hogy a hírnév olyasvalami legyen, amit kegyesen fogadsz, ha elnyered, de győződj meg róla, hogy olyan pályáról van szó, amit élvezni tudsz. Ehhez belső motiváció kell. És próbálj olyan feltételeket teremteni, amelyek lehetővé teszik, hogy akkor is tudj dolgozni a téged belülről motiváló kérdéseken, ha azok mások számára nem izgalmasak. Próbáld a környezeted úgy alakítani, hogy belül akkor is örömöt szerezzen a munka, amikor szorít az idő.”

A tudósok munkájuk autotelikus voltát gyakran egyfajta derűként jellemzik, mely az igazság és a szépség kereséséből származik. Valójában, amit leírnak, az a felfedezés, a problémamegoldás élvezete, az afölött érzett öröm, hogy képesek egy megfigyelt összefüggést egyszerű és elegáns formába önteni. Vagyis nem egy rejtélyes és kimondhatatlan külső cél jár jutalmazó értékkel, hanem a tudományos tevékenység maga. A kutatás a lényeg, nem a megszerzett tudás. Ez a különbségtétel bizonyos mértékben természetesen félrevezető, hiszen az alkalmi sikerek hiánya a tudós kedvét szegné. De ami a tudományt belsőleg jutalmazó értékűvé teszi, az a vele való mindennapi foglalatoskodás, nem a ritka siker. A Nobel-díjas fizikus, Subrahmanyan Chandrasekhar saját motivációját a következőképp írja le:

Két dolog van, amit az emberek általában nem tudnak rólam. Soha nem dolgoztam olyan területen, ami bármilyen értelemben felkapott lett volna. Ez az egyik dolog. A másik dolog pedig: Mindig olyan területen dolgoztam, amely, legalábbis, amikor én foglalkoztam vele, senkit sem érdekelt.

A siker kétértelmű szó. Siker a külvilág szemében? Vagy siker önmagad számára? És ha a külvilág szemében sikernek minősül valami, akkor azt hogyan értékeled? Az ilyen siker általában irreleváns, hibás és célját tévesztett. Akkor mit mondhatunk róla? Kívülről nézve elmondhatod, hogy sikeres vagyok mert írnak a munkám bizonyos aspektusairól. De ez a dolog külső megítélése. És nekem fogalmam sincs arról, hogy ezt az ítéletet hogyan értékelhetném.

A siker nem tartozik a motivációim közé. Mert a siker a kudarccal áll szemben. De az ember életének egyetlen említésre méltó erőfeszítése sem siker, és nem is kudarc. Mi az, hogy siker? Van egy probléma, amit meg akarsz oldani. Nos, ha megoldod, akkor ez bizonyos korlátozott értelemben siker. De ez lehet egy triviális probléma. Szóval a siker megítélése olyan dolog, amit soha semmilyen értelemben nem vettem komolyan.

Nos, ezek az emberek, úgy tűnik, megszívlelték saját tanácsaikat. Egyiküket sem a pénz vagy a hírnév hajtotta. Néhányan találmányaiknak és könyveiknek köszönhetően kényelmes jólétet tudtak teremteni, de ezért egyikük sem érezte magát szerencsésnek. Ha szerencsésnek tartották magukat, annak oka az volt, hogy olyan munkáért fizették őket, melyet nagy élvezettel végeztek, ráadásul azt érezhették, hogy amit tettek, azzal részben az emberiséget segítik. Tényleg szerencsésnek érezheti magát az olyan ember, aki szavakkal tudja igazolni élete tetteit, mint például C. Vann Woodward, aki arról beszél, miért foglalkozik történelemmel:

Érdekel. Kielégülési lehetőség. Elérni valamit, amit fontosnak tartasz. Ennek tudata vagy motivációja nélkül szerintem az élet elég unalmas és céltalan lenne, és az ilyen életből én nem kérnék. Csak élni bele a világba úgy, hogy egyáltalán semmi értelme sincs annak, amit csinálsz – nos, ennél kétségbeejtőbb helyzetet elképzelni sem tudnék.

Áramlat és boldogság

Milyen összefüggés van az áramlat és a boldogság között? Ez egy nagyon érdekes és kényes kérdés. Elsőre könnyen arra a következtetésre juthatnánk, hogy a kettő ugyanaz. A kapcsolat azonban ennél tulajdonképpen valamivel bonyolultabb. Először is az áramlat alatt általában nem érezzük magunkat boldognak – annál az egyszerű oknál fogva, hogy az áramlat során csak azt érezzük, ami a tevékenység szempontjából releváns. A boldogság zavaró tényező. Az írásba merült költő vagy az egyenletein dolgozó tudós nem boldog, amíg gondolatmenetét követi, semmi esetre sem.

Csak azután tudjuk átadni magunkat a boldogság érzésének, hogy kikerültünk az áramlat-állapotból, egy-egy szakasz végén vagy azokban a pillanatokban, amikor elkalandozik a figyelmünk. És persze van, amikor az alkotóra rátör a boldogság, a megelégedettség érzése, a vers elkészülte vagy az elmélet bizonyítása után. Hosszú távon minél többször éljük át az áramlatot a hétköznapi életben, annál nagyobb eséllyel leszünk boldogok. Ez azonban azon is múlik, hogy az áramlatélmény milyen tevékenység eredménye. Sajnos sokan érzik úgy, hogy csak olyan követelményeknek tudnak megfelelni, mint az erőszak, a szerencsejáték, a szexpartnerek váltogatása vagy a drogok. Persze ezek is lehetnek örömteliek, azonban ezek az epizodikus áramlat-élmények nem adódnak össze, és nem hozzák meg Idővel az elégedettség és a boldogság érzését. Az öröm nem vezet kreativitáshoz, de hamar függőséggé alakulhat – az entrópia melegágyává.

Az áramlat és a boldogság közötti összefüggés tehát attól függ, hogy az áramlat mennyire komplex tevékenység eredménye, hogy mennyire vezet új követelményekhez, és ezáltal személyes és kulturális kiteljesedéshez. Ebből azt a következtetést vonhatnánk le, hogy minden interjúalanyunk boldog, mert élvezi a munkáját, ami mindenképpen komplex. A helyzetet azonban több tényező bonyolítja tovább. Mi történik például, ha valaki harminc éven keresztül élvezte, hogy fizikus lehet, ám munkája eredménye egy több millió embert elpusztító nukleáris eszköz? Mit érzett volna Jonas Salk, ha vakcináját életek megmentése helyett biológiai fegyverként használják? A mai világban ezek semmiképpen sem lényegtelen kérdések, hiszen felvetik annak lehetőségét, hogy az áramlatélményt nyújtó komplex tevékenységek akár hosszan tartó boldogtalanságot is okozhatnak. Mindent együttvéve azonban sokkal könnyebb boldognak lenni, ha az ember addigi élete örömteli volt.

Az áramlat és a tudat evolúciója

Az emberek sok mindennek tudnak örülni: testi örömöknek, hatalomnak, hírnévnek és az anyagi javaknak. Egyesek sörösüvegeket gyűjtenek, néhányan pedig még azt is élvezik, ha maguknak vagy másoknak fájdalmat okozhatnak. Annak ellenére, hogy mindenki másképp jut hozzá, az átélt boldogságérzés szinte mindannyiunknál ugyanolyan. Arról lenne szó, hogy mindenféle örömöt érdemes kipróbálnunk?

Két és fél évezrede Platón azt írta, hogy a társadalom legfontosabb feladata megtanítani a fiatalokat arra, hogy a helyes dolgokban leljenek örömöt. Platón már a maga idejében is konzervatívnak számított, azaz igencsak határozott elképzelése volt arról, hogy mik azok a „megfelelő dolgok”, amelyeknek a fiatalok örülhetnek. Mára túlontúl kifinomulttá váltunk ahhoz, hogy határozott véleményünk legyen ebben a kérdésben. Ugyanakkor azzal valószínűleg egyetértünk, hogy jobban éreznénk magunkat, ha gyerekeink jobban élveznék az együttműködést az erőszaknál, az olvasást a lopásnál, a sakkozást a kockázásnál; a túrázást a tévézésnél. Másképpen szólva, akármilyen relativisztikusak és toleránsak lettünk is, elvárásaink továbbra is vannak. És nagyon is azt szeretnénk, ha a következő generáció is ugyanezeket tartaná fontosnak. Sokan sejtjük továbbá, hogy a következő generáció csak abban az esetben fogja megőrizni az általunk értékesnek tartott dolgokat, ha azok többé-kevésbé örömöt jelentenek számára,

A gond az, hogy könnyebb örömünket lelni olyan dolgokban, amelyek eleve könnyebbek; olyan tevékenységekben, mint a szex és az erőszak, amelyek már programozva vannak a génjeinkbe. Idegrendszerünkben megkülönböztetett szerepe van a vadászatnak, a halászatnak, az evésnek és a szaporodásnak. Ugyancsak könnyű élvezni a pénz felhalmozását, új földrészek felfedezését, új területek meghódítását, illetve nagyszerű paloták, templomok vagy sírok megépítését, mert ezek összhangban vannak a fiziológiai felépítésünk által meghatározott ősi túlélési stratégiáinkkal. Jóval nehezebb megtanulni élvezni azokat a dolgokat, amelyeket evolúciónk során csak nemrég fedeztek fel, például matematikusként vagy tudósként egy szimbolikus rendszert működtetni, költészettel vagy zeneszerzéssel foglalkozni, és ezek révén a világról és magunkról új dolgokat tanulni.

Sok gyerek nő fel abban a hitben, hogy a futballisták és a rockzenészek boldogok, és irigylik a szórakoztatóipar sztárjainak – elképzeléseik szerint – mesés életét. Ha megkérdezik tőlük, mik szeretnének lenni, ha felnőnek, legtöbbjük a sportot vagy a szórakoztatóipart választaná. Csak jóval később jönnek rá, ha egyáltalán rájönnek, hogy ezeknek ez életeknek a csillogása közönséges ámítás, és hozzájuk hasonlónak lenni minden, csak nem boldogság.

Sem a szülők, sem az iskola nem túl hatékony abban, hogy rávezessék fiatalokat a helyes dolgok élvezetére. Az ostoba modellekkel megbolondított felnőttek ezt gyakran csak még tetézik azzal, hogy a komoly mondatokat unalmasnak és nehéznek láttatják, a komolytalanokat pedig izgalmasnak és könnyűnek. Az iskola legtöbbször képtelen megtanítani, mennyire izgalmas, milyen megigézően szép lehet a tudomány vagy a matematika: megmerevedett irodalmat vagy történelmet tanítanak, a felfedezés izgalmát semmibe véve.

A kreatív egyének ebből a szempontból példaértékű életet élnek. Rávilágítanak arra, hogy mennyire érdekes és élvezetes a komplex szimbolikus tevékenység. Átküzdötték magukat a közöny mocsaras vidékén és az érdektelenség sivatagán, és szüleik, valamint néhány látnoki képességű tanár segítségével az ismert világon túl találták magukat. A kultúra úttörőivé váltak, a jövő férfijai és női számára követendő modellé – ha lesz egyáltalán jövő. Az emberi tudat az ő példájukat követve léphet túl a múlt korlátain, a gének és a kultúrák által agyunkban előrehuzalozott programokon. Gyerekeink vagy az ő gyerekeik talán több örömöt lelnek majd a versírásban és tételek bizonyításában, mint a passzív szórakozásban. E kreatív egyéneknek az élete a biztosíték rá, hogy ez nem leheletlen.

HATODIK FEJEZET –

A kreatív környezet

A test környezete még a legelvontabb elmékre is hatással van. Senki sincs védve a külvilág érzékeinkre ható benyomásaival szemben. A kreatív egyének látszólag képesek figyelmen kívül hagyni a környezetüket, és boldogan dolgoznak a leglehangolóbb körülmények között is: Michelangelo a Sixtus-kápolna mennyezete alatt állványzatán kicsavarodva, a Curie-k szegényes párizsi laboratóriumukban fagyoskodva, megszámlálhatatlanul sok költő pedig lepusztult albérletében írogatva. A valóságban azonban a kreatív egyének élete keretéül szolgáló téri és idői kontextus gyakran észrevehetetlen következményekkel jár. A megfelelő miliő több szempontból is fontos. Az újdonság létrehozását ugyanúgy befolyásolhatja, mint annak elfogadását: következésképp nem meglep ő, hogy a kreatív egyének azokra a helyekre igyekeznek, ahol fontos dolgok történnek, ahol sikeresek lehetnek. Művészek, költők, diákok és tudósok időtlen Idők óta azzal a céllal keresnek fel gyönyörű természeti helyeket, hogy ihletet nyerjenek a fenséges csúcsoktól és a háborgó tengertől. A végső elszámoláskor azonban az fogja megkülönböztetni a kreatív egyént a többitől, hogy függetlenül attól, hogy fényűző vagy nyomorúságos feltételek közé kerülnek, környezetük számára képesek olyan személyes mintázatot nyújtani, amely tükrözi gondolataik és cselekvési szokásaik ritmusát. Ebben a maguk kreálta környezetben megfeledkezhetnek a világ minden más dolgáról, és múzsájuk szavának követésére koncentrálhatnak.

Jó helyen lenni

Az oktatás és a kereskedelem fontos központjai mindig mágnesként vonzották az ambiciózus egyéneket, akik nyomot akartak hagyni a kultúrában. A középkortól kezdve a mesteremberek keresztülutaztak egész Európán, hogy katedrálisokat, palotákat építsenek, egyszer az egyik, másszor egy másik város gazdagságának vonzásában. Milánói kőfaragó mesterek a Német Lovagrendnek építettek erődöket Lengyelországban; velencei építészek és festők Oroszországba utaztak a cári udvar díszítésére. Még Leonardo, a kreativitás eszményképe is egyik mestert szolgálta a másik után, attól függően, hogy éppen herceg, pápa vagy király tudta álmait a legjobban finanszírozni.

Három alapvető okból is fontos az, hogy hol élünk. Először is olyan helyzetben kell lennünk, hogy hozzáférhessünk ahhoz a területhez, amelyen dolgozni szeretnénk. Az információ térben nem egyenletesen oszlik meg, hanem bizonyos földrajzi csomópontokba sűrűsödik. Korábban, amikor az információáramlás lassabb volt, ha valaki a fizika bizonyos ágait akarta tanulni, Göttingenbe ment, a fizika más ágai esetén Cambridge-be vagy Heidelbergbe. Egy feltörekvő művész számára, még az elektronikus információcsere mai káprázatos technikái mellett is változatlanul New York a legjobb hely, hogy első kézből tudja meg, mi történik a művészvilágban, vagy hogy a többi művész milyen új stílusirányzatokat tart fontosnak. De nem New York a legjobb hely, ha oceanográfiát, közgazdaságtant vagy csillagászatot akar valaki tanulni. Iowában lehet a legjobban kreatív írást vagy rézkarckészítést tanulni, a neurális hálókról pedig Pittsburgh-ben tanulhat olyat az ember, amit sehol máshol.

A mintánkban szereplők gyakran költöztek olyan helyekre, ahol rendelkezésükre állt a számukra fontos információ: Subrahmanyan Chandrasekhar Indiából Cambridge-be hajózott, hogy fizikát tanuljon; Freeman Dyson csatlakozott Richard Feynmanhoz a Cornellen. Nina Holton Rómába ment bronzöntési technikákat tanulni. Előfordul, hogy nem az egyén választja meg a helyet tudása bővítéséhez: A hely által kínált tanulási lehetőség kelti fel az egyén érdeklődését, aki ezt követően merül el a tartományban. Brenda Milner épp Montrealban volt, amikor D. O. Hebb neurofiziológus tanítani kezdett a McGill Egyetemen. Hebb szemináriumai olyan nagy hatással voltak rá és férjére, hogy mindketten kutatási irányt váltottak, és Milner a terület egyik úttörője lett. Margaret Butler az Argonne National Laboratoriesnél dolgozott, amikor biokémiai kutatásokban először alkalmaztak számítógépeket, és a tartomány iránti életre szóló érdeklődése azzal a lehetőséggel indult, hogy a területen úttörő munkát végezhetett. Rosalyn Yalow azért kezdett érdeklődni a nukleáris medicina iránt, mert történetesen azon a helyen dolgozott, ahol az ilyen vizsgálatukhoz szükséges eszközök rendelkezésre álltak. Természetesen nem arról van szó, hogy a tudást egy helyen tárolják; inkább arról, hogy egy intézmény, egy helyi tradíció vagy egy konkrét személy birtokában van, aki történetesen azon a helyen él. A bronzöntés elsajátításában segíthet, ha látjuk, hogyan művelték ezt a régi itáliai mesterek, ha pedig valaki Hebbtől akart pszichológiát tanulni, akkor csak Montrealba kellett mennie.

Másodszor, a hely azért is járulhat hozzá a kreativitáshoz, mert az új ingerek nem egyenlően oszlanak meg. Bizonyos környezetben sokkal sűrűbb az interakció, és ezek több izgalmat, nagyobb gondolati pezsgést biztosítanak; ennélfogva a konvencióktól eleve elszakadni kész személyt arra késztetik, hogy még szívesebben kísérletezzen új dolgokkal, mint akkor, ha egy konzervatívabb, inkább elnyomó közegben maradt volna. A múlt század végén Párizs a világ minden tájáról odavonzotta a fiatal művészeket, akik olyan mámorító légkörben éltek, amelyben egymást váltották az új gondolatok, az új kifejezési formák és az új életmódok, ennek révén aztán további újdonságok születtek. Az író Richard Stern pontosan leírja, mennyire függhet egy művész ihlete az ilyen sokféleségtől:

Fiatal koromban, mikor Hemingwayt, Fitzgeraldot és a többieket olvastam, azután sóvárogtam, hogy külföldre mehessek. És amikor eljutottam oda, rendkívül izgalmas élmény volt, hogy új emberré válhattam, elszakítva mindent, ami addig megkötött. Felfigyeltem mindenre, ami más volt. Nagyon fontos volt felfedezni a különbségeket. Fontosak voltak a nyelvek, még úgy is, hogy nem igazán voltam jó belőlük. Mindent másképp mondtak, másképp fejeztek ki. Nekem ez rendkívül izgalmas volt. Amikor először külföldre mentem, huszonegy éves voltam, naplót kezdtem vezetni, amit máig vezetek. Leginkább azért írtam, hogy ne buggyanjak meg – mert annyi benyomás ért. Ha le tudom írni, nem kell aggódnom miatta. Szóval bizonyos szempontból ezért is volt fontos, hogy voltam külföldön.

Egy elméleti fizikus, mint például Freeman Dyson számára nélkülözhetetlen a környező szobákban dolgozó munkatársaitól érkező stimuláció. A tudomány még a művészetnél is közösségibb dolog, amennyiben az információ sokkal gyorsabban gyarapodik azokban a „csomópontokban”, ahol egy-egy ember gondolatai sok más ember gondolataiból építkeznek. És persze vannak helyek, amelyek gátolják az új dolgok létrehozását. Egyesek szerint az egyetemek túlzottan elkötelezettek elsődleges funkcióik mellett – ami a tudás megőrzése – ahhoz, hogy igazán jók legyenek a kreativitás stimulálásában. Anthony Hecht itt a költő perspektívájából kommentálja ennek a hozzáállásnak az előnyeit és hátrányait, mondanivalója mindazonáltal más tartományokra is érvényes:

A mai költök közül sokan gondolják, hogy a felsőoktatási intézményekben tanító pályatársaik idővel teljesen kiszáradnak, fantáziátlanná válnak, elveszítik minden kezdeményezőkészségüket, és így tovább. Szerintem ez nem igaz. Nincs semmi baj a főiskolákkal, önmagukban semlegesek, és csak annak korlátozzák a képzeletét, aki hagyja. Olyan helyek, ahol egy bizonyos fajta munkát végzet és bizonyos fajta emberekkel élsz együtt. Azok az emberek, akikkel együtt élsz, összességében véve nagyon is jók. Érdekesek, nyughatatlanok, tele vannak képzelőerővel, érzékenyek, életvidámak, ellentmondásosak, szóval teljesen rendben vannak. Másként lenne ez például az üzleti világban, ahol mindenki kezét-lábát törné, hogy igazodjon az elvárásokhoz.

Végül, a területhez való hozzáférés térben nem egyenletesen oszlik el. Az új ötletek megvalósítását megkönnyítő intézmények nem szükségképpen azok, amelyek, az információ birtokában vannak, vagy amelyek a legstimulálóbbak. Gyakran fordul elő, hogy egy bizonyos hely hirtelen pénzhez jut, és a máskülönben meddő környezet művészeket vagy tudósokat vonz magához, és a hely, legalábbis egy időre, a terület egyik központjává válik. Amikor az 1980-as években William R. Harpernek sikerült meggyőznie az olajmezői révén dúsgazdaggá vált John D. Rockefellert, hogy váljon meg néhány millió dollárjától, hogy a Chicagótól délre fekvő kukoricamezőkön beindítson egy egyetemet, szinte azonnal számos vezető kutatót csábított el északnyugatról, akik tömegesen vándoroltak a pusztaságba, és nagyszerű tudományos és kutatóközpontot hoztak létre. Nyolcvan évvel később ugyanez a jelenség ismétlődött meg még nyugatabbra, amikor az olajbevételek a Texasi Egyetem számára lehetővé tették, hogy az intellektuális vezetők új generációját vonzzák Austinba. Az olaj csak az egyik lehetséges pénzügyi csalétek, amely beindíthatja egy akadémiai terület mozgását. Miután a hírességek letelepedtek egy bizonyos helyen, a hasonló érdeklődésű fiatalok nehezen tudnak ellenállni vonzerejüknek. George Stigler, annak a közgazdasági szaknak a tagja, amely a legtöbb Nobel-díjat mondhatja magáénak a világon, rávilágít néhány okra:

Az intellektuális atmoszféra, amelyben létezel, nagyon meghatározza, hogy miként dolgozol. És a közgazdaságtanban Chicago nagyon férfias, agresszív és a politika iránt érdeklődő környezet volt, tele követelményekkel. Csupa jó képességű kolléga vesz körül, akik bármikor szívesen zavarba hoznak egy kicsit, ha valami hülyeséget követsz el, vagy ha valamit rosszul csinálsz, de az ígéretes dolgokban nagyon szívesen segítenek is, szóval ez egy rendkívül segítőkész környezet.

John Bardeen karrierje tipikus. A Princetonra járt doktori iskolába, ahol egy kiemelkedő fizikus, az 1963-ban Nobel-díjat kiérdemelt Wigner Jenő második doktori diákja lett. Nem meglep ő, hogy Wigner diákjai közül sokan maguk is a terület szaktekintélyei leltek. Bardeen ezután a Bell Research Laboratoriesba ment dolgozni, ahol számos ragyogó fiatal fizikust alkalmaztak. Az ott uralkodó atmoszférát a következőképp írja le:

A Bell Labsnél a szilárdtest-elmélet terén valóban kiváló csapat jött össze. Annak ellenére, hogy az intézetnek nem volt külön elméleti kutatócsoport ja, az elméleti kutatók szobái oly közel voltak egymáshoz, hogy bármikor beszélhettek egymással, miközben hivatalos kapcsolatban különféle kísérleti csoportokkal álltak. Szóval a kísérleti és az elméleti vonal között szoros interakció volt, és a legtöbb cikket társzerzőként jegyezték elméleti és kísérleti szakemberek. És ebben az időben nagyon izgalmas volt ott lenni, mert nagy volt a lelkesedés, hogy a kvantumelmélet alapján a telefonrendszerhez való új eszközöket hozzunk létre.

Mialatt a Bell Labsnél dolgozott, Bardeen kidolgozta a félvezetők elméletét, ami végül a tranzisztorok forradalmi találmányához vezetett. (Ezért a munkájáért ő és két másik munkatársa 1956-ban Nobel-díjat kopott) Ezután Bardeen átment az Illinois-i Egyetemre, ahol a szupravezetés ejtette ámulatba, ami a perpetuum mobile középkori álmának megvalósításával kecsegtetett, annak a gépnek a létrehozásával, amely elméletileg képes örökké mozogni. 1957-ben hozzájárult egy olyan elmélet létrejöttéhez, amely etalonná vált ebben a tartományban, és ezért 1972-ben két új munkatársával együtt újabb Nobel-díjat kapott. A következőképp magyarázza, hogy miért hagyta ott a Bell Labset:

Az egyik oka annak, ami miatt 1951-ben átjöttem az Illinois-i Egyetemre, az volt, hogy úgy gondoltam, a szupravezetésnek kizárólag elméleti szempontból van jelentősége, minden gyakorlati alkalmazhatóság nélkül, és jobb lenne kutatói környezetben dolgozni rajta. És Fred Seltz, aki Princetonban Wigner Jenő első diákja és jó barátom volt, akkor hagyta ott néhány kollégájával a Carnegie Techet, a mostani Carnegie-Mellont, hogy az Illinois-i Egyetemen létrehozzon egy szilárdtestfizika-csoportot. Én pedig azt gondoltam, ha odamennék a már meglévő csoportommal, akkor itt egy nagyon erős szilárdtestfizika csoport jönne létre. És ez bejött. Olyan helyekről vonzotta ide a legjobb diákokat, mint a Cal Tech és az MIT; ha szilárdtestfizikát akartak tanulni, a tanáraik ide küldték őket, mint a lehető legjobb helyre.

A tudományban és a művészetben, az üzleti életben és a politikában a helyszín ugyanannyira számít, mint egy ingatlan vásárlásakor. Minél közelebb van valaki a fő kutatólaboratóriumokhoz, folyóiratokhoz, szakokhoz, intézményekhez és konferenciaközpontokhoz, annál könnyebb hallatnia hangját és elismertetnie magát. Ugyanakkor negatív oldala is van annak, ha valaki közel van a hatalmi csomópontokhoz. Donald Campbellnél senki sincs ezzel jobban tisztában. Intelmei, melyeket a kompetitív, nagy nyomást gyakorló környezetbe fejest ugrani kívánó fiataloknak szánt, tudományos berkeken kívül is érvényesek:

Tényleg azt gondolom, hogy a környezet számít. És pszichológiában a tíz legjobb egyetemen szerzett tanársegédi állás, ahol öt éven keresztül évente öt cikket kell produkálnod, hogy megújíthasd a szerződésed, jóval kevésbé ideális, mint a brit rendszer, ahol egy Francis Cricknek éveken át semmit sem kell publikálnia, a megbecsülése folytán mégis benntartják a rendszerben. Szóval jóval kisebb nyomás, és jóval nagyobb a szabadságod, hogy a kudarctól való félelem nélkül kísérletezz, és új dolgokat próbálj ki.

Az emberek persze igyekeznek alkalmazkodni a feltételekhez, és az öt év alatt kiizzadják magukból az évenkénti öt cikket. A kreativitáshoz szükséges mozgásterüket ugyanakkor korlátozza ez a nyomás, mint ahogy egy könyv publikálásának esélyeit is.

Ha lenne két olyan állásajánlatod, amelyek elviselhető oktatási kötelezettségekkel járnak, s az egyik helyen erős publikálj-vagy-pusztulj nyomás alatt kell dolgoznod, a másikban elfogadnak, és kisebb nyomás nehezedik rád a két egyetem nyilvánvalóan más országos elismertségnek örvend –, melyiket választanád? Én egyértelműen azt mondanám, hogy azt, amelyikben nem kell szoronganod a szerződésed miatt, és ahol szabad utat biztosítanak intellektuális kutakodásaid számára.

Mint annyi más dologra – amit ezeknek az embereknek az életéből tanultunk –, arra sincs recept, hogy minek alapján döntsük el, melyik hely a legalkalmasabb a kreativitás fejlesztésére. Természetesen értelmes dolog az információ és a tevékenység központja felé mozogni; sőt, bizonyos esetekben ez nélkülözhetetlen. Bizonyos tartományokban valóban csak egyetlen hely van, ahol az egyén tanulhat és gyakorolhat. De lehetnek hátrányai is annak, ha ott vagyunk, ahol a tevékenység és ennélfogva a nyomás a legintenzívebb. Hol van a megfelelő hely? Sajnos, nincs egyetlen jó válasz. A kreativitást nem külső tényezők határozzák meg, hanem az egyén szilárd elhatározása, hogy megtegye, amit meg kell tennie. Hogy melyik a legjobb hely, az a személy és a vállalt feladat sajátságainak közös függvénye. Egy viszonylag introvertáltabb személy még szeretné tökéletesíteni alakítását, mielőtt színpadra lép. Egy extrovertáltabb személy már karrierje legelejétől élvezi a verseny nyomását. A rosszul megválasztott környezet azonban mindkét esetben gátolhatja a kreativitás kibontakozását.

Az inspiráló környezet

Ennek a fejezetnek az első verzióját az észak-olasz Alpok lábánál, egy kicsiny, alig fél négyzetméteres, kőbe vájt cellában írtam, melynek két hatalmas franciaablaka a Comói-tó keleti részére nézett. A cellát a monserrati Miasszonyunk-kápolna fölé építették, és körülbelül 500 évvel ezelőtt remete szerzetesek lakták. Az eredeti kápolna még valamikor rég belecsúszott a tóba. Most az ablakain át a babér-, tölgy-, cédrus-és bükkfák sűrű ágai között a kápolna talapzatául szolgáló sziklák alatt látom, ahogy a tó hatalmas teste dél felé fodrozódik, mint egy mesebeli sárkány, amely testét megfeszítve készül letépni láncait.

E világtól elzárt menedék korábbi lakói telefirkálták a cella falait. Ők is abban a szerencsében részesültek, hogy a Rockefeller Foundation jóvoltából egy hónapot tölthettek a Villa Serbelloniban, remélve, hogy a nagyszerű látképek, az erdőket átszelő festői ösvények és a romantikus várromok ihletettségében friss tudományos gondolatok törnek majd elő. „Száz és száz ösvény, / ezernyi fenyő / végtelen kilátás” – hangzik egy harvardi látogató által bevésett haikuszerű vers. „Látogatók és látogatók, / tízezer élmény, / összehangolt harmónia.” „Napfény a vízen – kezdi egy UCLA-s feljegyzés –, megcsillanó hullámok, ágakon madarak, zúgó fák; Bellagio harangjai – új nap születik. Tudósok a kápolnában: Mennyország a Földön!” Egy másik vers, ezúttal Angliából, a Sussexi Egyetemről, így végződik: „…falfirkánk, szóljon arról, még ha ily fonákul is, hogy e faölelte kápolnában, / megízlelhettük a tudás fájának almáját,”

Az ilyen lelkendezésekre már korábban is volt példa, elvégre Bellagiót, ahol a Villa Serbelloni áll, a századok során olyanok keresték fel, mint az ifjabb Plinius, Leonardo da Vinci, és Giuseppe Parini, illetve Ippolito Nievo költők – utóbbi egyszer Szicíliából azt írta, hogy „huszonnégy Bellagióban töltött óráért odaadna egy egész Palermóban töltött hónapot” –, akik mind kreativitásuk felfrissítése végett érkeztek a varázslatos környezetbe. „Úgy érzem, a természet mind e sokféle vonása körülöttem… lelkem mélyén elindított egy érzelmi reakciót, amit megpróbáltam zenére átírni” – írta Liszt Ferenc itt-tartózkodása alatt.

A villa legmagasabb pontjáról rá lehet látni a tó túlpartján álló három másik apró erődre: az egyik a Villa Monastero, hajdanán zárda jó családokból származó apácák számára, most pedig olasz fizikusok pihenőhelye, akik itt meditálnak, kvarkokról és neutrínókról vitáznak; a másik a Villa Collina, amely valaha Konrad Adenauer német kancellár magán-pihenőhelye volt, ma német politikusok találkozóhelye; a harmadik pedig a Villa Vigoni, egy hazafias Napóleon-korabeli gróf által építtetett villa, ma olasz és német tudósok találkozóhelye. A hegyi levegő, az azáleák illata, a régi templomtornyok tükörképe a tó fjordszerű nyúlványain állítólag gyönyörű festmények, pompás zenék és mélyenszántó gondolatok megszületéséhez vezettek.

Nietzsche a közeli Engadin hűvösét szemelte ki, hogy ott írja meg Így szólott Zarathustra című művét; Wagner imádott zenét írni egy, a Tirrén-tenger megbabonázó kékjére néző ravellói villában; Petrarca az Alpokban és az Adriához közeli villájában nyert ihletet verseihez, a századelő fizikusainak legnagyszerűbb ötletei – úgy tűnik – hegymászás közben szillettek, vagy miközben, felérve a csúcsra, a csillagokat nézték.

Sok kultúrában él az a hit, hogy a fizikai környezet nagyban meghatározza gondolatainkat és érzéseinket. A kínai bölcsek sokszor vésték verseiket egy szigeten lévő kecses pavilonra vagy egy sziklás kilátóra. A hindu brahminok az erdőbe vonultak vissza, hogy megleljék a látszat mögött rejlő valóságot. A keresztény szerzetesek annyira jók voltak a legszebb természeti helyek kiválasztásában, hogy a legtöbb európai országban régen levonták a következtetést, miszerint azokon a dombokon vagy hegyeken, melyeket mindenképp érdemes megnézni, biztosan épült már zárda vagy kolostor.

Hasonló jelenség figyelhető meg az Egyesült Államokban. A fizikai tudományokkal foglalkozó Institute for Advanced Studies a Princetonon, és a viselkedéstudományokkal foglalkozó Palo Altó-i megfelelője különösen szép környezetben fekszik. Az Educational Testing Services (Oktatási Vizsgaközpont) központjának makulátlan talaját szarvaslábnyomok tarkítják, és hömpölygő rétek között vagy a hullámok viharos zajának hallótávolságában találjuk minden magára adó cég fejlesztési központját. Az Aspen Intézet konferenciaközpontja a Sziklás-hegység ritkás, bódító levegőjében tárul elénk, a Salk Intézet pedig minószi templomként szikrázik La Jolla szikláin: az elképzelés az, hogy az ilyen környezet serkenti a gondolkodást, frissíti az elmét, és így újszerű és kreatív ötleteket hoz ki az emberekből.

Sajnos arra nincs – és valószínűleg soha nem lesz – bizonyíték, hogy a gyönyörű környezet kreativitáshoz vezet. Tény, hogy számos kreatív zenei, képzőművészeti, filozófiai és tudományos alkotás nem szokványos szépségű helyen szilletett. De nem lehet, hogy ezek az alkotások ugyanúgy megszülettek volna egy fülledt városi sikátorban vagy egy jellegtelen kertvárosban is? Ellenőrzött kísérletek nélkül erre nem lehet válaszolni, és lévén, hogy a kreatív alkotások definíció szerint egyediek, nehéz elhinni, hogy valaha is képesek leszünk elvégezni egy ellenőrzött kísérletet.

A kreatív személyek beszámolói mégis erősen azt sugallják, hogy gondolkodási folyamataik nem közömbösek a fizikai környezet iránt. Azonban, nem egyszerű ok-okozati kapcsolatról van szó. Egy nagyszerű kilátás nem valamiféle csodaszer, ami az új ötleteket betáplálja az elmébe. Inkább arról van szó, hogy azok, akiknek az elméje erre felkészült, szép környezetbe kerülve gondolataik között nagyobb valószínűséggel fedeznek fel új kapcsolatokat, illetve az őket foglalkoztató problémák nagyobb valószínűsséggel kerülnek új megvilágításba. Az „elme felkészültsége” azonban elengedhetetlen. Ez annyit jelent, hogy egy jól átgondolt kérdés és a megválaszolásához szükséges szimbolikus készségek nélkül nem jön létre a csoda.

Például a Citicorp vezetője, John Reed szakmai pályafutása alatt két Időben egymástól távol eső – esetre emlékszik, amikor különösen kreatív volt. Mindkettő abból állt, hogy felismerte vállalata igazi problémáit, és igyekezett megoldani őket. Mint a legtöbb kreatív helyzetben, itt is a probléma megfogalmazása számított inkább, mint a megoldás. Reed mindkét esetben egy több mint harmincoldalas levelet írt magának, részletezve a vállalata előtt álló feladatokat, az elkövetkező években rájuk leselkedő veszélyeket, a lehetőségeket és az előrelépéshez szükséges lépéseket. A dolog érdekessége, hogy Reed mindkét levelet az irodájától távol írta, olyan környezetben, ahol elvileg nyugodtan pihenhetett: az elsőt egy karib-tengeri strandon, a másikat pedig egy firenzei park padján. Így számol be a második „levélről”:

Sok levelet írok magamnak. És néhányat megtartok közülük. Szeptember vége felé – a sok átdolgozott szombat-vasárnap következtében – már elég fáradt voltam, ezért átugrottam Olaszországba, csak úgy kikapcsolódni. Pár nap Róma után továbbmentem Firenzébe. Korán keltem, mászkáltam egy kicsit, leültem egy parkban egy padra úgy reggel hét és dél között, aztán délután megnéztem egy múzeumot meg ilyesmik. Volt nálam egy jegyzetfüzet, egy olasz jegyzetfüzet, és hosszú passzusokat Írtam magamnak arról, hogy mi mindent történt az utóbbi időben, és hogy mi az, ami a legjobban aggaszt. És ez segített összeszedni a gondolataimat. Ezután délutánonként nem csináltam semmit. Aztán egy hét múlva tüzetesen átgondoltam a szervezeti változásokat. Épp mostanában vettem elő az eredeti jegyzeteimet, és elképedtem azon, hogy annak idején milyen részletesen átgondoltam mindent, az átfedés legalább 80 vagy 90 százalék volt [aközött, amit Firenzében írt és aközött, amit végül megvalósítottak].

Mindkét levél spontán módon, minden előzetes elhatározás nélkül született, bár tartalmuk több hónapja érlelődött már Reed gondolataiban. A központba visszatérve újabb hónapokba telt, míg részben barátokkal és munkatársakkal folytatott beszélgetések során a jó ötleteket kiválogatta a rosszak közül. És további hónapoknak kellett eltelniük, hogy megtalálják ezeknek a megvalósítási módját. Azonban ha nincs „levél a partról” és „levél a padról”, kétséges, hogy vállalata problémáit Reed ugyanilyen friss szemmel tudta volna vizsgálni.

E példa kapcsán ugyanakkor még továbbra sem tiszta, hogy a part és a pad ténylegesen mennyire számított. A Citicorp problémáira bizonyára nem született volna kreatív megoldás, ha más ül ott. Kérdés, hogy Reed ugyanúgy rátapintott volna-e a probléma lényegére, és megtalálta volna-e a megoldást, ha manhattani irodájában marad. Ez a kérdés ugyan megválaszolhatatlan, a látottak mégis azt sugallják, hogy a szokatlan és szép környezet – stimuláló, békés, fenséges, természeti és történeti sugallatokkal telítve – valóban segíthet abban, hogy a helyzeteket holisztikusabban, a dolgokat új nézőpontból lássuk.

Úgy tűnik, az is számít, hogy az egyén hogyan tölti el idejét egy gyönyörű természeti környezetben. Az üldögélés és nézegetés is nagyon hatásos, de az igazi egy jó kis séta. A görög filozófusok a peripatetikus, járkáló módszert választották – az iskola udvarán fel s alá sétálgatva vitatták meg kérdéseiket. Freeman Dyson cambridge-i tanulmányai során jóval több hasznát vette a témavezetőjével folytatott kötetlen és szerteágazó, az egyetem körüli barangolásaik közben folytatott beszélgetéseknek, mint az előadásoknak vagy a könyvtáraknak. Később a New York állambeli Ithacában hasonló séták során szívta magába a fizikus Richard Feynman forradalmian új ötleteit: Feynman egyetlen órájára sem jártam, valójában soha nem voltunk hivatalos kapcsolatban. Csak sétálgattunk. Az együtt töltött idő zömében sétálgattunk, akárcsak a régi filozófusok a kolostorok kerengőiben.” Vajon ugyanilyen érdekes ötletei lesznek a képernyő előtt görnyedő fizikusok új generációjának is?

Ha hétköznapi embereknek egy személyhívóval a nap véletlenszerűen kiválasztott pontján jelzést adunk, hogy értékeljék, az adott pillanatban mennyire érzik magukat kreatívnak, a legerősebb kreativitásérzésekről séta, vezetés vagy úszás közben számolnak be; más szóval, amikor egy félig automatikus tevékenység lefoglalja figyelmük egy részét, miközben egy másik részét lekötetlenül hagyja, hogy a tudatos intencionalitás küszöbe alatt gondolataik között kapcsolatok létesülhessenek. A kreatív gondolatokhoz vezető legjobb recept nem a teljes figyelmi odaadás.

Ha szándékosan gondolkozunk, gondolataink lineáris, logikus – vagyis bejósolható – pályára kényszerülnek. Azonban ha figyelmünket séta közben a látvány köti le, agyunk egy része szabadon olyan asszociációkat létesíthet, amelyek szokványos körülmények között nem jönnek létre. Ez a mentális tevékenység úgyszólván a színfalak mögött zajlik; csak alkalmanként szerzünk róla tudomást. Mivel ezek a gondolatok nincsenek figyelmünk középpontjában, önálló életet élnek. Nem irányítjuk őket. Nem is bíráljuk idő előtt, s nem fogjuk kemény munkára sem. Természetesen csak az ilyen szabadság és játékosság csalogatja elő a ráérős gondolkodásból az eredeti megfogalmazásokat és megoldásokat. Hiszen amint olyan kapcsolatot találunk, amit helyesnek érzünk, az rögvest tudatossá válik. A bizonyosságot adó kombináció megjelenhet, amikor félálomban fekszünk az ágyban vagy borotválkozás közben, vagy amikor az erdőben sétálunk. Új ötletünk első pillantásra a mennyország hangjának tűnhet, a megoldás kulcsát látjuk benne. Később, mikor megpróbáljuk beilleszteni a valóságba, lehet, hogy kiderül, ötletünk banális vagy naiv volt. Az értékelés és a kidolgozás kemény munkája kell ahhoz, hogy ragyogó pillanatnyi megérzésünket elfogadhassuk és alkalmazzuk. Nélkülük azonban a kreativitás nem lenne az, ami.

Tehát a Martha’s Vineyard üdülősziget, a Grand Teton nemzeti park és a Big Sur környéki területek azért stimulálhatják a kreativitást, meri annyira újszerű és komplex érzékleti élményt nyújtanak – elsősorban vizuálisakat, de madárcsicsergést, vízcsobogást, a levegő ízét és érintését is –, hogy a személy figyelmét kizökkentik a megszokott kerékvágásból, és új, vonzó mintázatok követésére sarkallják. Ugyanakkor ez a szenzoros menü nem igényli a figyelem teljes befektetését; kellő pszichés energia marad szabadon ahhoz, hogy a kreatív megfogalmazást igénylő problémás tartalmat tudat alatt továbbkövesse.

Igaz, az ihlet nemcsak a turisztikai hivatal által szentesített területeken jöhet. Faludy György legjobb versei némelyikét a hallállal naponta szembesülve, koncentrációs táborokban írta, Zeisel Éva egy egész életre való ötletet gyűjtött össze Sztálin leghírhedtebb börtönében, a rettegett Ljubljankában. Ahogy Samuel Johnson mondta, semmi sem fókuszálja élesebben az elménket, mint annak a tudata, hogy néhány napon belül kivégeznek bennünket. Az életet veszélyeztető körülmények, akárcsak a természet szépségei, arra ösztönzik az elmét, hogy lényeges dolgokon gondolkozzon. Ugyanakkor, ha minden más állandó, ihletforrásként egy békés táj előnyösebb.

A kreatív környezet megteremtése

Míg az újszerű és gyönyörű környezet időben előrehozhatja a felismerés pillanatát, az alkotó folyamat többi fázisára – mint például az előkészítésre és az értékelésre – az ismerős, kényelmes körülmények lehetnek pozitív hatással, még akkor is, ha ezek a körülmények gyakran nem jelentenek többet egy padlásszobánál. J. S. Bach soha nem utazott messze szülőföldjétől, Türingiától. Beethoven pedig a legtöbb darabját meglehetősen lehangoló városrészekben komponálta. Marcel Proust fő művét egy sötét, hangszigetelt dolgozószobában írta. Albert Einsteinnek elég volt egy konyhaasztal szerény berni albérletében, hogy leírja a relativitáselméletet. Persze nem tudjuk, hogy Bach, Beethoven, Proust és Einstein élete valamely pontján nem egy fenséges látványból merített-e ihletet, és nem ennek kidolgozásával töltötték-e életük hátralévő részét. Olykor az áhítat egyszeri élménye is elegendő, hogy az alkotót egész életére feltöltse energiával.

Míg az új gondolatok megszületését a komplex, stimuláló környezet segíti, a kreatív vállalkozás zömét – a pillanat alatt lezajló felismerést megelőző, annál jóval hosszabb, előkészítő szakaszt, valamint az értékelés és kidolgozás ezt követő, hasonlóan hosszú szakaszát – javallott egyhangúbb környezetben végezni. Számít egyáltalán a környezet az alkotó folyamat e szakaszaiban?

Ehhez hasznunkra válik, ha különbséget teszünk egyfelől a makrokörnyezet, amely a személy életének társas, kulturális és intézményi kuntextusa, másfelől a mikrokörnyezet között, amely az a közvetlen környezet, ahol a személy dolgozik. Tágabb kontextusban – mondanunk sem kell – egy bizonyos mennyiségű többletvagyon sosem árt. A kreativitás központjai – Athén fénykorában; az arab városok a 10. században; Firenze a reneszánsz idején; Velence a 15. században; Párizs, London és Bécs a 19. században; New York a 20. században – gazdag és nagyvilági városok voltak. Jellemzően kultúrák kereszteződési pontjaiban álltak, ahol a különböző hagyományok felől érkező információkat kicserélték és szintetizálták. Egyben társadalmi változások helyszínei is voltak, ahol gyakran dúltak etnikai, gazdasági vagy társadalmi csoportok közötti konfliktusok.

Kreatív ötletek kidolgozását nemcsak államok, hanem intézmények is segíthetik. A jelentős új ötletek támogatásának terén a Bronx High School of Science és a Bell Research Laboratories mára már legendává vált. Minden egyetem vagy agytröszt reméli, hogy a jövő nagy sztárjai számára vonzó hely lesz. Az ilyen típusú sikeres környezetek cselekvési szabadságot és gondolati stimulációt nyújtanak, amely tiszteletteljes és támogató attitűddel párosul a jövő lehetséges zsenijei iránt, akiknek az egója hírhedten törékeny, és akik rengeteg gyengéd, szerető gondoskodást igényelnek.

Makrokörnyezetéért legtöbbünk nem sokat tehet. Társadalmunk gazdagságán nem sokat változtathatunk, de még azon az intézményen sem, ahol dolgozunk. Ugyanakkor közvetlen környezetünket képesek lehetünk irányítani, és úgy alakítani, hogy az a személyes kreativitás javára váljon. Ebben a tekintetben sokat tanulhatunk a kreatív személyektől, akik szinte mindig veszik a fáradságot, hogy olyan körülményeket teremtsenek, amelyben könnyedén összpontosíthatnak munkájukra, és ebben semmi nem zavarja meg őket. Temperamentumtól és munkastílustól függően ezt sokféleképpen érhetik el. Fontos azonban, hogy legyen egy speciális tér, kifejezetten az egyén igényeire szabva, ami kényelmes, és ahol az egyén érezheti, hogy mindent kézben tart. Kenneth Boulder kedvelt helye volt a Sziklás-hegységre néző coloradói faháza, és bizonyos időközönként egy kád forró vízbe is beleült, hogy gondolatait összeszedje. Jonas Salk egy olyan garzonban szeretett dolgozni, ahol a biológiai írásaihoz szükséges eszközökön kívül egy zongora és egy festőállvány is volt. Hazel Henderson, aki Észak-Florida egy igen elszigetelt településen él, hogy elkerülje a városok folyton zavaró tényezőit, a következőképp festi le mindennapi rutinját:

Minden reggel körülbelül két mérföldet futok egy bizonyos helyre, ami egy szerűen csodálatos, gyönyörű sós mocsárral, ahonnan rálátok a városra. Ha balra nézel, vad és gyönyörű világ tárul eléd. Kedvenceim a hamuszürke kócsagok és a pólingok. Halak ugrálnak ki a vízből, és érzed ennek a nyüzsgő, életteli világnak a lüktetését. Ha jobbra nézel, ott van ez a gyönyörű városka, apró tornyocskáival, az egész olyan idilli. Azt hiszem, van valamiféle egyen súly a természetes és az emberi rendszerek között.

Robertson Davies fordulatos történetei egy saját maga építette házban keletkeznek, Torontótól ötven mérfölddel északra, egy történelem elönt, ásványi leletekben gazdag tengerparton, „egy nagyon szép helyen, amely lefelé néz, a Toronto felé tartó völgybe, szóval látjuk a város fényeit, és örülünk, hogy nem vagyunk ott”. Kreatív gondolkodását segítendő a szociológus Elise Boulding már-már szerzetesi napirendet dolgozott ki:

Reggeli séta, amikor elbeszélgetek magammal. 1974-ben sokat térdepeltem a remetelak végében van egy kis imádkozóhelyem. Nem hiszem, hogy képes lennék még rá. 1991-ben más ember vagyok, mint aki 74-ben voltam. Sok időt töltök olvasással – tudja, mint a szentek és mindenki, aki keresztülment valamilyen spirituális utazáson – és egyszerű reflektálással. Nagyon sok elmélkedés, meditáció. Sok időt töltöttem katolikus kolostorokban, áhítattal gondolok a zsolozsmákra meg az ilyesmikre. 74-ben minden misén ott voltam, mindig énekeltem. Ebben sem vagyok biztos, hogy ezt megint megtenném-e. Csak egyszerűen sok időt töltök csendben, sokszor nézve a hegyeket az ablakon át, és sokat elmélkedek.

Finnországban sokan ismerik Pekkát, egy idős lappot, akinek az a hivatása, hogy az ország legészakibb részén felügyelje a szociális szolgáltatások működését. De Pekka emellett rengeteget utazik: Szabadságát Tibetben tölti, hogy megismerje a kolostorok életvitelét és hitvilágát, vagy Alaszkában, a kihaló inuit kultúra nyomait kutatva. Ismert szokása, hogy mikor kormányzati ügyeket intéz Helsinkiben, a tárgyalásokon soha nem ül le addig, amíg nem érzi úgy, hogy a hely rendben van. Ha nincs rendben, akkor lemegy a lifttel, kimegy az utcára, és addig bóklászik a környéken, amíg nem talál néhány ágat, követ vagy virágot, ami tetszik neki. Ezeket visszaviszi az irodába, és az asztalok vagy a szekrények különféle pontjaira teszi őket, és amikor úgy érzi, hogy a környezet kellően békés és harmonikus, készen áll a tárgyalásra. Akik Pekkával dolgoznak, általában úgy érzik, hogy a férfi rögtönzött dekorációja nekik is segít abban, hogy a tárgyalás jobb legyen, és kielégítőbb döntéseket hozzanak.

Elisabeth Noelle-Neumann, egy innovatív és sikeres német tudós és üzletasszony (néhány éve ő volt a 2. az egyik üzleti magazin által a 100 legbefolyásosabb német nőről készített listán), a környezet személyre szabásának mesterévé vált. Irodája egy 15. századi parasztház másolata, méltóságteljes antik bútorokkal; a Bodeni-tó partján álló lakása tele van személyiségét tükröző könyvekkel és ritka tárgyakkal. Minthogy annyit utazik (csak kocsival évente ötvenezer kilométert tesz meg), 500-as Mercedese egy másik fontos munkahely számára. Míg a sofőr vezet, Noelle-Neumann kedvenc magnószalagjai, ásványvizes üvegek, egy csomó jegyzetpapír és egy köteg mindenféle színű golyóstoll társaságában olvas és ír. Bármerre megy, ismerős mikrokörnyezetet visz magával.

Bizonyos mértékig mindannyian szeretnénk megvalósítani valami olyasmit, amit Elisabeth és Pekka csinál. Legtöbbször az otthonunkkal tesszük ezt, azzal, hogy olyan tárgyakkal rakjuk tele, amelyek egyediségünket tükrözik és erősítik meg. Az ilyen tárgyak tesznek egy házat otthonná. Amikor beköltöztünk egy montanai nyaralóba, feleségemnek csupán ki kellett tennie két színes fakacsát a kandallópárkányra, és az idegen környezet máris ismerőssé vált. Amint a kacsák ott fészkeltek békésen a fal mellett, az üres tér rögtön barátságossá és kellemessé vált.

Az otthonunkban szükségünk van valamilyen szimbolikus védelemre ahhoz, hogy biztonságban érezzük magunkat, védőfalainkat leeresszük, és tovább tegyük a dolgunkat az életben. És amennyire az otthon jelképei reprezentálják az én alapvető értékeit és személyiségvonásait, olyan mértékben segítenek egyedibbé, kreatívabbá válni. A személyes vonásokat nélkülöző otthon, amelyből hiányoznak a múlt felé vagy a jövő irányába mutató tárgyak, általában steril. A tartalmas jelképekkel teli otthonok megkönnyítik tulajdonosaik számára, hogy tudják, kik is ők, és ezáltal azt is, mit kell tenniük.

Az egyik tanulmányomban interjút készítettünk két nővel, mindkettő nyolcvanas éveiben járt, és ugyanazon toronyház két különböző emeletén laktak. Amikor megkérdeztük, hogy lakásukban milyen tárgyaknak van számukra különleges jelentőségük, az első nő tétován körbejáratta szemét a nappalin, amely egy viszonylag drága bútorbolt bemutatótermének is beillett volna, és azt mondta, nem jut eszébe semmi. Ugyanezt válaszolta a többi szobában is – semmi különös, semmi személyes, sehol semmi jelentőségteljes. A második nő lakása tele volt a barátok és a család képeivel, nagybácsiktól és nagynéniktől örökölt porcelánnal és ezüsttel, könyvekkel, amiket szeretett, vagy készült elolvasni. A lakás folyosójának a falán gyerekeinek és unokáinak rajzai lógtak. A fürdőszobában elhunyt férjének borotválkozó eszközei úgy voltak elrendezve, mint egy kis síremlék. És a két nő élete otthonuk tükörképe volt: az első érzelmektől mentesen, rutinszerűen szerint élt, a második napirendje változatos és izgalmas volt.

Persze attól, hogy lakásunkat egy bizonyos módon rendezzük be, az életünk nem lesz hirtelen csoda folytán jóval kreatívabb. Az ok-okozati összefüggés, mint általában, ennél bonyolultabb. Az, aki egyedibb otthoni környezetet teremt, valószínűsíthetően eleve eredetibb volt. Mégis, ha van egy otthonunk, amely felerősíti az egyéniségünket, az csak növelheti annak esélyét, hogy egyediségünket megvalósítsuk.

Régebben azt mondtuk, hogy az én házam az én váram, mivel sehol máshol nem érezzük magunkat olyan biztonságban és annyira nyeregben, mint otthonunkban. A mi kultúránkban azonban egyre inkább azt mondhatnánk, hogy az én autóm – és itt férfiakra és nőkre egyaránt gondolunk – az a hely, ahol a szabadságot, a biztonságot és a kontroll érzését a legmélyebben megtapasztalhatjuk. Sokan állítják, hogy autójuk egy „gondolkodó gép”, mivel csak vezetés közben érzik magukat kellően relaxáltnak ahhoz, hogy problémáikon elgondolkozzanak, és új perspektívába helyezzék őket. Egyik interjúalanyunk azt mondta, hogy havonta egyszer, amikor gondjai túl nyomasztóvá válnak, munka után beül a kocsijába, és levezet Chicagótól a Mississippiig. Leparkol, fél óráig nézi a folyót, aztán elindul vissza, és éppen akkor ér vissza Chicagóba, mikor a hajnali fény először világítja meg a tavat. A hosszú vezetés olyan, mint egy terápia, segít rendszerezni érzelmi problémáit.

Az autókat sokféleképpen szabhatjuk személyre: Amikor megvesszük, a szín, a kiegészítők és az autó rádió mind hozzájárulnak ahhoz, hogy az autóban, amely egyszerre biztosít magányt és mobilitást, otthonosan érezzük magunkat. Az autókon kívül az irodák és a kertek is olyan terek még, amelyeket elrendezhetünk úgy, hogy az személyes érzéseinket tükrözze arról, ahogy a világnak szerintünk működnie kellene. Nem arról van szó, hogy van egy tökéletes mintázat, amely szerint be kell rendeznünk a környezetünket. A környezet segít megőrizni és fejleszteni egyediségünket, és ezáltal kreativitásunkat, ez az, amelyet úgy építettünk fel, hogy önmagunkat tükrözze, ahol könnyű elfelejteni a külvilágot, és teljes mértékben az éppen adott problémára koncentrálhatunk.

A tevékenységek rendszerezése

A kreatív gondolkodást nemcsak anyagi környezetünk személyre szabásával tudjuk fejleszteni. Egy másik igen fontos módszer, hogy az általunk végzett tevékenységek mintázatait is rendszerezzük. A kémiai Nobel-díjas Manfred Eigen szinte mindennap játszik egy kis Mozartot a zongorán, hogy elméjét kizökkentse az egysíkú gondolkodásból. Madeleine l’Engle ugyanezt teszi. Mark Strand kutyát sétáltat és kertészkedik. Hazel Henderson, aki napi küzdelmet vív a pártfogásába vett különféle környezetvédelmi csoportok problémáival, kertészkedik és sétál, hogy gondolkodását felfrissítse. Van, aki biciklizik, és van, aki regényeket olvas; van, aki főz, mások úsznak. Ahogy korábban, itt sincs egyetlen kiemelt módja annak, hogy tevékenységeinket rendszerbe szedjük; fontos ugyanakkor, hogy ne engedjük, hogy a véletlen vagy a kívülről ránk erőltetett rutin automatikusan irányítsa cselekedeteinket.

Elisabeth Noelle-Neumann ritkán eszik olyan időpontokban, amikor mások enni szoktak, de megvan a saját szükségleteihez illeszkedő saját napirendje. Richard Stern életében is

van valamiféle ritmus. Olyan ritmust erőltettem az időre, amely mellett működőképes vagyok. Működöm íróként, apaként, férjként – nem mindig a legjobb férjként –, egyetemi tanárként, munkatársként, barátként.

A folytatásban konkrétabban is megfogalmazza, hogy mit ért „ritmus” alatt:

Azért gyanítom, hogy ez hasonlít mások ritmusához, vagyis bárkinek, aki dolgozik, vagy van egy rutinja, vagy kijelöl olyan periódusokat az életében, amikor egyedül lehet, vagy amikor együtt dolgozik másokkal. Akárhogy is, kidolgoz magának egyfajta napirendet, amely nem egyszerűen egy külső, a testén kívül álló jelenség. Nekem úgy tűnik, hogy ennek sok köze van saját fiziológiai, hormonális és testi énedhez és ahhoz, hogy ezek miként viszonyulnak a külvilághoz. Olyan közönséges dolgok lehetnek a részei, mint hogy reggel elolvasom az újságot. Régebben újságolvasó voltam, de már nagyon-nagyon rég nem vagyok az, és ez megváltoztatta a napi ritmusomat. Az ember esténként, amikor leesik a vércukra, iszik egy pohár bort, és már alig várja! És persze ott vannak azok az órák, amikor az ember dolgozik.

A legtöbb kreatív személy idejekorán rájön, hogy mi a legmegfelelőbb alvás-, evés-és munkaritmus, és ezekhez akkor is tartja magát, amikor nagy a kísértés, hogy máshogy tegyen. Ezek az emberek kényelmes ruhákat hordanak, csak olyan emberekkel beszélgetnek, akiket kellemesnek éreznek, csak olyan dolgokat tesznek, amiket fontosnak tartanak. Ezek a sajátosságaik természetesen nem szeretetre méltóak azok szemében, akikkel együtt kell működniük, és nem meglepő, hogy a kreatív embereket furcsának tartják, és általában olyannak, akikkel nehéz jól kijönni. A tevékenységek rendszerezése azonban segít abban, hogy megszabadítsa az elmét a figyelemre igényt tartó elvárásoktól, és lehetővé teszi a valóban lényeges dolgokra való intenzív összpontosítást.

Hasonló kontroll irányul az idő strukturálására is. Egyes kreatív személyeknek rendkívül sűrű időbeosztásuk van, és előre meg tudják mondani, hogy két hónap múlva, csütörtökön délután mit fognak csinálni három és négy óra kőzött. Mások sokkal lazábbak, és éppen hogy büszkék arra, hogy fogalmuk sincs arról, hogy később a nap folyamán mit fognak csinálni. Megint csak nem az számít, hogy valaki merev vagy rugalmas napirendhez tartja magát; a lényeg, hogy az ember ura legyen saját idejének.

A hosszabb időszakok hasonlóan változatos struktúrát mutatnak. Freeman Dyson és Barry Commoner azt vallja, hogy az embernek nagyjából félévente egy nagyobb pályaváltásra van szüksége, hogy ne rozsdásodjon be. Mások láthatóan tökéletesen elégedettek azzal, hogy egész életük során egyre mélyebbre ásnak tartományuk egy szűk szeletében. Azonban soha egyik interjúalanyunk sem mondta, hogy ezt vagy azt azért tette, mert abban a konkrét pillanatban ezt várta el tőle a környezete.

Úgy tűnik tehát, hogy a környezet különféle utakon befolyásolhatja a kreativitást, részben attól függően, hogy a folyamat melyik szakaszában van éppen az egyén. Az előkészítés alatt, amikor az ember azokat az elemeket gyűjti, amelyekből később a probléma előbukkan, rendezett, családias környezet ajánlott, ahol érdekes kérdésekre lehet koncentrálni anélkül, hogy a „valós” világ elterelné a figyelmet. A tudós számára ez a laboratórium, az üzletember számára az iroda, a művésznek a műterem. A következő fázisban, amikor a konkrét probléma kapcsán felmerült gondolatok a tudatosság szint je alatt inkubálódnak, más környezet segíthet. Az új ingerek, a csodás tájak, az ismeretlen kultúrák nyújtotta kikapcsolódás lehetővé teszi, hogy a tudat alatti mentális folyamatok olyan kapcsolatokat hozzanak létre, amelyek valószínűleg nem alakulhatnának ki, amikor a kérdéshez a tapasztalati úton elsajátított lineáris logika alapján közelítünk. Miután pedig a váratlan kapcsolatok elvezettek a felismeréshez, a családias környezet újra jobban elősegíti a folyamat befejezését; a kiértékelés és a kidolgozás hatékonyabban zajlik józan légkörben, ahol a tartomány logikája az úr.

Ugyanakkor a leginkább minden pillanatban az számít, hogy közvetlen környezetünket, tevékenységünket és napirendünket úgy alakítjuk, hogy harmóniában legyünk a világegyetem azon kis szegletével, ahol éppen vagyunk. Jó, ha ez a hely olyannyira elbűvölő, mint egy villa a Comói-tó partján; jóval nagyobb kihívás, ha a sors egy szibériai gulágba repíti az embert. Mindkét véglet esetén az számít, hogy a tudat megtalálja a módját, hogy ritmusát hozzáigazítsa ahhoz, ami kívül van, és hogy bizonyos mértékig saját ritmusához alakítsa azt, amivel kívül szembesül. Ha az idővel és a térrel összhangban vagyunk, megtapasztaljuk saját egyedi létünk valóságát és kozmosszal való viszonyát. Ebből a tudásból pedig könnyebben fakadnak eredeti gondolatok és eredeti tettek.

Ennek egyszerű vonatkozásai vannak a mindennapi élettel kapcsolatosan: Tennünk kell arról, hogy a hely, ahol dolgozunk és élünk, tükrözze szükségleteinket és ízlésünket! Egyaránt helyet kell biztosítanunk az elmélyült összpontosításnak és az inspiráló újszerűségnek. A körülöttünk lévő tárgyaknak segíteniük kell azzá válnunk, amik lenni szeretnénk. Gondoljuk át, miként használjuk ki az időnket, és győződjünk meg róla, hogy napirendünk azt a ritmust tükrözi-e, amely számunkra a legmegfelelőbb! Ha valami nem jó, akkor addig kísérletezzünk, amíg meg nem találjuk a legmegfelelőbb időbeosztást munkára és pihenésre, gondolkodásra és cselekvésre, egyedüllétre és a másokkal való együttlétre.

Ha harmonikus, tartalmas környezetet teremtünk térben és időben, az segít kreatívabbá válnunk. Hogy olyan életünk legyen, amely egyéniségünket tükrözi, amely többnyire nem unalmas, és nem kerül ki irányításunk alól; olyan életünk, amelynek köszönhetően mások is felismerik, hogy az emberi egyedi és megismételhetetlen, és növekedésre törekszik. Önmagában ez az életfelfogás persze még nem garantálja, hogy zseninek fognak bennünket tartani, történelmi távlatokkal mérve is kreatív személyiségnek – ez utóbbihoz sok más feltételnek is teljesülnie kell. Nem árt például egy kis szerencse, hiszen ahhoz, hogy egy tartományban kiválóvá váljon valaki, először is jó génekre van szükség, aztán jó családba kell beleszületni, mégpedig a megfelelő történelmi pillanatban. A tartományhoz való hozzáférés nélkül a meglévő potenciál nem teremhet gyümölcsöt: Hány kongói lehetne kiváló síelő? Tényleg nincs egy pápua sem, aki hozzátehetne valamit az atomfizikához? Végül pedig, a terület támogatása nélkül a legígéretesebb tehetséget sem ismerik fel. Ám ha a nagy K-val írt kreativitás nagyrészt befolyásunkon kívül is áll, nem így a kreatív élet elérése. És a végső megelégedettség szempontjából az utóbbi talán a legfontosabb eredmény.

MÁSODIK RÉSZ

Az életek

HETEDIK FEJEZET –

A korai évek

Van némi voyeurizmus abban, amikor kiemelkedően kreatív emberek életéről olvasunk – és írunk. Ez kicsit olyan, mint hírességekről szóló show-műsorokat nézni, mint például a Lifestyles of the Rich and Famoust (Gazdagok és híresek életstílusa), ahol valakinek lehetővé teszik, hogy bekukkantson olyan emberek nappalijába és hálószobájába, akiket addig csak távolból irigyelt. Igaz, minden okunk megvan rá, hogy reflektáljunk a különleges egyéniségekkel kora gyerekkoruktól egészen idős korukig történtekre. Életük ugyanis olyan lehetséges életformákról árulkodik, amelyek számos szempontból gazdagabbak és izgalmasabbak a többség által tapasztaltaknál. Életükről olvasva alkalmunk adódik, hogy elgondolkodjunk, mily módon törhetünk ki a megszokottból, a genetikai és a társas feltételek adta korlátok közül egy teljesebb létbe. Igaz, hogy e kreatív személyek által elért eredményeket nagyrészt a puszta szerencse határozta meg – a szerencse, hogy kivételes génekkel születtek, vagy támogató környezetbe kerültek, vagy éppen jókor voltak jó helyen. Vagyis „ külső tényezőkön túl, ahol még a szerencse az úr, bizonyos egyének azért tudnak a kultúra számára valami emlékezeteset alkotni, mert életüket személyes elhatározásból úgy formálják, hogy az saját céljaikhoz illeszkedjen, és nem engedik, hogy sorsuk felett külső erők uralkodjanak. Valójában a legnyilvánvalóbb eredmény, amit ezek az emberek elértek, az saját életük megteremtése volt. Ennek az elérési módját pedig érdemes megismerni, mert az mindannyiunk életére alkalmazható, akár létrehozunk valami kreatívat, akár nem. A következő részek tehát nem a könnyed szórakozást szolgálják, hanem annak kiderítésére vállalkoznak, miként tágíthatjuk ki emberi lehetőségeinket.

Gyermekés fiatalkor

A mi kultúránkban – de talán minden kultúrában – a legnagyobb becsben tartott történetek közül több is különféle hősök gyermekkorával kapcsolatos. Ha egy nőt vagy férfit nagy becsben tartanak, a népi képzelet, hogy igazolja és megmagyarázza a későbbi sikert, a személy életében a lehető legkorábban meg akarja találni a nagyság jelét. Íme egy ilyen történet:

Ahogy a köd lassan felszáll, a sötétségből egymás után tűnnek elő a dombok, és ragyognak fel a napfényben. A pásztorfiú belenyúl a zsebébe, kivesz egy száraz kenyérhéjat, és ímmel-ámmal rágcsálni kezdi. A kutyája már egy ideje figyel valamit a völgyben, a régi malomnál, mintha valaki állna ott a sötétségben. A birkák nyugtalanul mocorognak. Egy kisbárány – talán a szorongató feszültségtől – ijedten bégetni kezd, akárha eltévedt volna.

A fiú ekkor a paták dobogását hallja a kavicsos ösvényen, aztán szinte azonnal szemébe tűnik a sötétből előbukkanó lovas alakja. Ki lehet ez az idegen? Csak egy vékony kard lóg az oldalán, tehát nem harcos; látszólag nincs meg benne az utazó kereskedő óvatossága. Mégis, bizonyosan nem paraszt, gazdagon öltözött, kékbársony nadrágot és aranyozott köpenyt visel. Vajon ki lehet az, aki ily könnyedén lovagol Toscana magányos dombjai között az úr 1271. évében?

A lovas a nyeregből rámosolyog a fiúra, aztán körbenéz:

– Nos, azt hiszem alaposan eltévedtem. A legrövidebb utat kerestem Firenzéből Luccába, de egy éjszakányi lovaglás után még mindig semmi nyoma emberi településnek. Hol vagyunk valójában? – kérdi a fiúhoz fordulva. – És mi a neved?

A birkapásztor a nappal ellentétes irányba mutat, és így szól:

– Lovagoljon tovább a patak mentén, két óra múlva a Mugello-völgyben egy útelágazáshoz ér, ha balra megy, Firenzébe, ha jobbra, akkor pedig Luccába jut. A nevem Angiolo, Bondone fia.

A lovas bólint, majd nagyot ásít. Végignéz a sárgásbarna tengerként hullámzó fennsíkon, aztán mintha álmából rázná fel magát, lecsúszik a nyeregből.

– Édes Istenem, de elfáradtam! Remélem, Angiolotto, van némi friss tejed, mert tegnap dél óta úton vagyok, s egy falatot sem ettem. Ne aggódj, jól megfizetlek érte – mondja, s megcsörgeti övéről lelógó csinos, vörös bőrerszénykéjét.

Angiolo egy gránitkő tömb mögül előszed egy darab sajtot és egy csupor tejet. Szabadkozik, amiért kenyeret nem tud hozzá kínálni, de a férfi friss gesztenyés lepényt vesz elő a nyeregtáskájából, és megosztja a fiúval.

Egy ideig csendben eszegetnek aztán a fiú nem tudja megállni, és megkérdezi:

– Uram, megmondaná, mit keres Luccában? Fogadni mernék, hogy nem e vidékről való.

– Valóban, északon születtem, Lombardiában, a Pó folyó partján. Mesteremet, Visconti Teboldót ebben az évben koronázták pápává X. Gergely néven. Két holdtölte telt el mióta kilovagoltam Róma flaminiai kapuján egy küldetéssel.

Angiolo nem teljesen érti az idegent, így, kíváncsi fiú lévén, tovább kérdez:

– És miféle küldetéssel! A lovas elmosolyodik:

– Őszentsége azt akarja, hogy a legjobb mesterek utazzanak Rómába, hogy a neki kijáró szépséggel ajándékozhassák meg az Örök Várost. Az én feladatom, hogy megtaláljam a legjobb építészeket, szobrászokat és festőket, és meggyőzzem őket, hogy álljanak Őszentsége szolgálatába.

A fiú eltöpreng:

– És honnan ismered fel a legjobb mesterembereket!

– Ó, az ember kérdezősködik, meghallgatja a történeteket, megnézi a templomokat, palotákat – itt árnyalatnyi önelégültség jelenik meg a lovas arcán. – De van egy saját tesztem is. Bárkit, akit jónak vélek, megkérem, hogy rajzoljon egy tökéletes kört, egy könyöknyi átmérővel, szabad kézzel. Ha valóban nagyon jó, akkor arra kérem, hogy rajzoljon valamit, ami egészen kör alakú. De körző vagy egy középen lefogott kötél nélkül kevesen jutnak a tökéletesnek akárcsak a közelébe is.

Angiolo kotorászni kezd a tegnap esti tűz hamujában, és megragad egy elszenesedett botot.

– Úgy érti, így? – és egyetlen finom mozdulattal tökéletes kört rajzol a kőtömbre, amin ettek.

A pápa követe megvakarja a fejét. A fiúra néz, aztán a körre a kövön, majd a dombokra,

– Nem rossz, egyáltalán nem rossz – mondja. – De hogy állsz a valóságos dolgokkal? Rajzoltál már valaha embereket, vagy, mondjuk, állatokat?

Most Angiolón a sor, hogy mosolyogjon. Rápillant a napon heverésző kövér vezérkosra, és néhány gyors vonással olyannyira élethűen rajzolja meg, hogy már csak az Úr lehelete hiányzik ahhoz, hogy bégetni kezdjen. A római lovas mélyen gondolataiba merül.

Ez annak a történetnek az egyik változata, amely a nagy festő, Giotto felfedezését meséli el. A történetet Olaszország minden iskolás diákja hallotta vagy olvasta, valószínűleg többször is életében. A tankönyvekben és szöveggyűjteményekben különféle ábrázolások mutatják Angiolottót, amint a kört rajzolja, valamint a követet, aki megdöbbenten nézi, vagy ahogy Angiolotto a birkát rajzolja, miközben a lovas a fejét tartja csodálkozva. A történet folytatása elmeséli, hogyan vitte el a pápai követ a fiút a híres Cimabue műhelyébe, hogy ott megtanulja a festészet tudományát. Giotto – ahogy nemsokára a fiút elnevezték – hamarosan egyik ámulatba ejtő képet festette a másik után. Hírneve hamar túlszárnyalta mesteréét, és Itália vagy talán az egész keresztény világ legnevesebb művészeként vált ismertté. A történetet Európában a legtöbb művelt ember ismeri és nagy becsben tartja.

Sajnos más jó történetekhez hasonlóan a valóság helyett ez a történet is inkább saját lelki szükségleteinket tükrözi. Amikor nemrég anyagokat kerestem Giotto gyermekkoráról az egyik neves egyetemi könyvtárban, 102 kötetet is találtam, ám egyik sem állította, hogy bármi információja lenne Giotto gyermekkoráról vagy akár élete első harminc évéről. A tipikus életrajz a kővetkezőképpen kezdődik: „A dokumentumok szerint Giotto 1266-ban született Vespignano di Mugellóban vagy Firenzében, fiatalkoráról semmi sem ismert, csupán legendák maradtak fenn. Az első adatok művészi tanulmányainak kezdetétől, Assisiból származnak, azonban ezek is homályosak és nehezen alátámaszthatók” (kiemelés a szerzőtől).

Minden kötet egyetért abban, hogy Giotto stílusa rendkívül újszerű volt, hogy újjáélesztette a festészet halott művészetét, és előkészítette a művészetek egy évszázaddal későbbi reneszánszát. Korán megnyilvánuló zsenialitása azonban a mítosz tárgykörébe tartozik, és az élettörténetét belengő legendák rámutatnak, milyen nagy szükségünk van rá, hogy a dolgok kiismerhetőek és értelmesek legyenek. Ha valakiből kiválóság lesz, azt akarjuk hinni, hogy a zsenialitás tévedhetetlen jelei már kezdettől fogva mindenki számára nyilvánvalóak voltak. Legyen szó Buddháról, Jézusról, Mozartról, Edisonról vagy Einsteinről, a zsenialitásnak már az élet korai szakaszában fel kellett fednie magát.

Korán megjelenő tehetsége alapján tulajdonképpen meg lehet mondani, hogy egy gyerek kreatív lesz-e, vagy sem. Néhány gyerek valóban a hihetetlenül korán megnyilvánuló tehetség jeleit mutatja egyik vagy másik tartományban: Mozart már nagyon fiatalon elismert zongoristának és zeneszerzőnek számított, Picasso igen szép képeket rajzolt már kisfiú korában. Sok nagyhírű tudós osztályt ugrott és gyors észjárásával megdöbbentette a nálánál idősebbeket. Ám sok olyan gyereket is ismerünk, akiknek korai ígéretessége szép lassan kifújt, és a történelemkönyvekben semmilyen nyomot nem hagytak maguk után.

A gyerekek, lehetnek bármilyen tehetségesek, mégsem lesznek kreatívak, mert a kreativitáshoz hozzátartozik a cselekvés-vagy gondolkodásmódok megváltoztatása, ehhez viszont az egyénnek előbb el kell sajátítania a régi cselekvés-vagy gondolkodásmódokat. Bármily tehetséges is egy gyerek, erre nem képes. A tizenéves Mozart lehetett ugyanolyan elismert, mint bármely akkor élő zenész, amíg a zeneszerzés módszertanát nem vette komolyan, addig nem változtathatta meg a zeneszerzés addigi gyakorlatát. Ehhez pedig az kellett, hogy legalább egy évtizedig tanulmányozza a zeneszerzés tartományát, és ezután jó néhány jól sikerült művet írjon. Ám ha a kreatív személy gyermekkorának valódi eredményei semmiben sem különböznek sok más gyermekétől, akik soha, semmilyen kiemelkedőt nem alkotnak majd, az emberi elme minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy kárpótlandó a valóság fantáziahiányát történeteket szőjön.

Mindannyian ismerjük a mechanizmust, amely ilyen történeteket gyárt, hiszen magunk is ehhez folyamodunk, ha saját vagy gyerekeink életét érdekesebbé és értelmesebbé szeretnénk tenni. Például a kis Jennifernek megjelenik egy verse az általános iskolai irodalmi újságban; szülei hamarosan mesélni kezdik, milyen okos dolgokat mondott egészen kicsi korában, hogy mennyire szerette a gyermekdalokat hallgatni, és hogy milyen korán felismerte a leírt szavakat, és így tovább. Ha ezek után Jennifer valóban író lesz, gyerekkorának történetei minden addiginál jobban a korán megnyilvánuló tehetségére lesznek kihegyezve. Nem azért, mert bárki is tudatosan meg akarná változtatni az igazságot, hanem azért, mert ahogy egy történetet újra és újra elmesélünk, afelé hajlunk, hogy kiemeljük az utólag fontosnak érzett részeket, és kivegyük belőle azokat, amelyek ellentmondanak a történet lényegének. Belső konzisztencia-érzésünk követeli ezt, és ettől a hallgatóság is jobban értékeli a történetet. Jennifer története minden egyes elmeséléssel jelentőségteljesebbé válik. Így születnek a legendák.

Csodálatos kíváncsiság

Gyerekkorban nem beszélhetünk kreatív személyiségekről, de minden kreatív felnőtt volt egyszer gyerek, így van értelme megkérdeznünk, hogy milyenek voltak a kreatív egyének gyermekkorukban, vagy hogy miféle események alakították életük korai szakaszát azoknak, akik később valami kreatívat alkottak. Ám ha megvizsgáljuk, mi az, ami ismeri a kiemelkedő kreatív személyek gyermekkorából, nem nagyon találunk bármiféle következetes mintázatot.

Néhány gyerek, aki később lenyűgözte a világot, már a bölcsőben egészen figyelemreméltó volt. Sokukban azonban egy szikrányi szokatlan tehetség sem mutatkozott. A fiatal Einstein nem volt csodagyerek. Winston Churchill államférfiúi adottságai csupán akkor váltak nyilvánvalóvá, amikor középkorú lett. Tolsztoj, Kafka és Proust zsenialitásukkal nem nyűgözték le a náluk idősebbeket.

Ugyanez érvényes interjúalanyainkra is. Egyesek, például a fizikus, Manfred Eigen vagy a zenész Ravi Shankar szokatlan tehetsége saját tartományukban már tízéves koruk előtt megnyilvánult. Mások, mint például a kémikus Linus Pauling vagy az író Robertson Davies a húszas éveikben nyíltak meg. John Reed, a Citicorp vezérigazgatója negyvenes éveiben fejtett ki döntő befolyást a bankvilágra; Enrico Randone, az Assicurazioni Generali biztosítási konglomerátumóriás elnöke hetvenes évei végén változtatta meg hosszú időre az általa vezetett vállalatot. John Gardner az ötvenes évei közepén fedezte fel politikai adottságait, amikor Johnson elnök felkérte, hogy legyen az egészségügyi, oktatásügyi, és népjóléti miniszter, Barry Commoner pedig nagyjából ugyanebben a korban döntött úgy, hogy otthagyja az elméleti tudományt, és elindítja saját környezetvédelmi mozgalmát. A késői virágzás mindezen eseteiben a korai évek legjobb esetben is csak ízelítőt adhatnak a végül kiválasztott tartományban megmutatkozó felkészültségünkről.

Ha nem kell is csodagyereknek lenni ahhoz, hogy az ember később kreatívvá váljon, a megszokottnál buzgóbb kíváncsiság a környezet iránt, úgy tűnik, szükséges feltétel. Gyakorlatilag mindenki, aki egy tartományban valami újat hozott létre, emlékszik arra az áhítatra, amit az élet rejtélyei keltettek benne, és temérdek anekdotával tud szolgálni arról, hogy miféle erőfeszítéseket tett ezek megoldására.

A következő, Charles Darwin fiatalkoráról szóló történet jó példa a kreatív személyeknek tulajdonított élénk érdeklődésre és kíváncsiságra. Egy nap, amikor otthona közelében sétált az erdőben, észrevett egy nagy bogarat, amely sietve elrejtőzött a fakéreg alatt. Az ifjú Charles gyűjtötte a bogarakat, és ilyen még nem volt a gyűjteményében, így hát odaszaladt a fához, lehántotta a kérget, és megfogta a bogarat. Ám eközben észrevette, hogy két másik faj példánya is ott bújt meg. A bogarak olyan nagyok voltak, hogy csak egy fért mindegyik kezébe, így a harmadikat egy gyors mozdulattal a szájába tette. Egészen hazáig szaladt velük, miközben a szájában lévő bogár a torka felé próbált menekülni.

Vera Rubin kinézett hálószobája ablakán, és hétévesen, családja ekkor költözött a város peremére, életében először meglátta a csillagos eget. Elsöprő erejű élmény volt. Attól a pillanattól kezdve nem tudta elképzelni, hogy ne a csillagok tanulmányozásával töltse az életét. A fizikus Hans Bethe emlékszik rá, hogy ötéves korától fogva akkor érezte magát a legjobban, amikor számokkal játszott. Nyolcéves korában már hosszú táblázatokat csinált a kettő és más egész számok hatványaiból. Nem mintha különlegesen jó lett volna ebben, de ezt minden másnál jobban élvezte. John Bardeen, az egyetlen ember, aki kétszer kapott fizikai Nobel-díjat, jó tanuló volt – harmadikból hetedikbe ugrott –, de a matek iránt tízéves koráig nem érdeklődött. Ezután viszont a matek lett kedvenc időtöltése; ha tehette, matekfeladatokat oldott meg. Linus Pauling, szintén kettős Nobel-díjas, a kémiával még iskolába kerülése előtt esett szerelembe, miközben apjának segített a patikában gyógyszereket kikeverni. A fizikus John Wheeler így emlékszik: „Három-vagy négyéves lehettem, anyám fürdetett a fürdőkádban, amikor megkérdeztem tőle, hogy milyen nagy lehet az univerzum… és a világ… és azon túl. Anyám persze megrökönyödött, annyira, amennyire én is megrökönyödöm azóta mindig.”

Robertson Davies folyton írt az iskolában, s díjakat nyert esszéivel. Elisabeth Noelle-Neumann, a közvélemény-kutatás európai nagyasszonya kisgyerekként képzeletbeli közösségeket épített: „Amikor kicsi voltam, kedvenc játékaim nem babák voltak, hanem fadarabok, melyekből, falvakat építettem – fákat, házakat, kerítéseket, állatokat és sok különféle épületet, például egy városházát. És tízéves koromban két vagy három napot is eltöltöttem azzal, hogy a falu lakóinak életéről történeteket találtam ki.” Jacob Rabinowot, a szabadalmaztatott találmányok számának és sokféleségének tekintetében az egyik legtermékenyebb feltalálót apja cipőkészítő gépe nyűgözte le gyermekként Szibériában, és attól fogva minden gépet, amit meglátott, megvizsgált, és megpróbálta megérteni működésüket. A neurofiziológus, Brenda Milner így írja le önmagát:

Az egyik legfontosabb dolog az életemben mindig is a kíváncsiság volt, és valójában még ma is az. Hihetetlenül érdekel minden, ami körülvesz, legyen az bármilyen apróság. Anyám mindig azt gondolta, hogy egyszerűen csak túl sokat kérdezősködöm más emberek dolgairól. De nemcsak az emberekről volt szó, hanem a körülöttem lévő dolgokról is. Mindent észreveszek.

A szociológus David Riesman azt mondja: „Ha azt kérded, mi motivál, talán a kíváncsiságot említeném.” Mégis, az előbb említettek közül senki sem volt csodagyerek, Darwin se, Riesman se, vagy akár csak tehetséges gyerek, abban az értelemben, ahogy e szavakat ma használjuk. De óriási érdeklődéssel, égető kíváncsisággal közeledtek környezetük legalább egy aspektusa felé. Legyen szó hangokról vagy számokról, emberekről vagy csillagokról, gépekről vagy rovarokról – az elragadtatás jelen volt, és általában az egyén egész életén át tartott.

Való igaz, hogy ezek a gyerekkori emlékek még inkább utólagos torzítások célpontjaivá válhatnak, olyasféle romantizálás áldozatává, amely arra vezetett bennünket, hogy ne bízzunk meg a Giottóéhoz hasonló történetekben, amelyek csodagyerek szintű korai képességekről számolnak be. Könnyen lehet, hogy ezek a történetek is nagyrészt post hoc keletkeztek, bár én személy szerint azt hiszem, hogy nem. Amikor a nyolcvanas vagy kilencvenes éveiket taposó emberek első elragadtatásaikról mesélnek, olyan konkrétsággal teszik ezt, amely hitelesnek tűnik. Néha tárgyi bizonyíték is rendelkezésre áll: egy régi, gyerekkorban épített távcső, egy szakadt könyv, ami sok évvel korábban az ihletet adta, egy fiatalkori vers vagy rajz. Vagyis amíg ezek az emberek nem feltétlenül voltak koraérettek eredményeik tekintetében, valószínűleg már nagyon korán elkötelezték magukat a világ valamely részének kutatása és felderítése mellett.

De honnan ez az élénk érdeklődés? Természetesen ez az igazán érdekes kérdés. Sajnos, amíg a mainál nem tudunk sokkal többet a kreativitásról, addig itt is várnunk kell a határozott válasszal. A ma adható meg közelítőleg legjobb válasz talán az, hogy minden gyerek érdeklődni fog bármilyen olyan tevékenység iránt, amelyben az erőforrásokért folytatott versenyben valamilyen előnyre tehet szert – és itt a számukra fontos felnőttek figyelme és csodálata a legfontosabb erőforrás. Noha a kreatív egyének életük során később megtanulják önmagáért szeretni, amit csinálnak, ezt az érdeklődést először gyakran a versenyelőny váltja ki. Az a gyerek, aki azért kap elismerést, mert ugrál és bukfencezik, valószínűleg a gimnasztika iránt fog érdeklődni. Az a fiú, akinek a rajzai több dicséretet kapnak, mint a barátaié, a művészetek iránt fog érdeklődni.

Nem feltétlenül a tehetség számít önmagában, hanem a konkrét környezetben meglévő versenyelőny. Egy szerény zenei tehetséggel megáldott lányban élénk zenei érdeklődés alakulhat ki, ha a körülötte lévők még nála is gyengébb zenei képességekkel rendelkeznek. Másfelől egy fiú, aki nagyon jól bánik a számokkal, valószínűleg nem merül bele a matematikában, ha bátyját már mindenki tehetségesnek tartja matekból, hiszen fiatalabb testvérként az idősebb árnyékában kellene felnőnie. Ehelyett inkább a második legjobb oldalát fejleszti majd, és más iránt fog érdeklődni.

Bizonyos esetekben a versenyelőny a gyerek örökségének része – ami úgymond a vérében van. Különösen a zenében vagy a matematikában tehetséges gyerekek között a kiemelkedő teljesítmény olyan erővel nyilatkozik meg, hogy a közönség számára nincs más választás, mint elfogadni azt (feltéve persze, hogy a közönség eléggé ismeri a zenét vagy a matematikát). Ilyen esetekben a gyerekek általában elfogadják őseik ajándékát, és egyre inkább érdekelni fogja őket, hogy továbbfejlesszék. Más esetekben – valószínűleg az esetek többségében – a kezdeti kíváncsiságot a környezet valamely eleme lobbantja lángra. Subrahmanyan Chandrasekhar, aki 1983-ban nyerte el a fizikai Nobel-díjat, az unokaöccse volt annak az első indiai tudósnak, aki 1930-ban ugyanezt a díjat kiérdemelte. Gyerekkorában egész családja azt várta tőle, hogy leutánozza kiemelkedő képességű nagybátyját. Chandrasekhar tudta, hogy amennyiben el akarja fogadtatni magát rokonaival, és ki akarja vívni csodálatukat, jobban teszi, ha érdeklődni kezd a tudomány iránt.

Ugyanakkor nem minden tudóst érdekelt a tudomány már gyerekkorában, és nem minden író kötelezte el magát egészen fiatalon az írás mellett. A gyakori pályaváltások jó példája Jonas Salk esete, aki végül a gyermekbénulás róla elnevezett ellenszérum át fedezte fel:

Gyerekkoromban jogot akartam tanulni, hogy beválasszanak a Kongresszusba, és kidolgozhassak egy természeten alapuló jogrendet. Nyolcéves lehettem ekkor, vagy talán tíz. Aztán úgy döntöttem, hogy orvosnak tanulok, ugyanis anyám szerint nem vált volna belőlem jó ügyvéd, ha már vele szemben se tudtam egyetlen vitát sem megnyerni.

A kiváló német költő, Hilde Domin, első versét akkor írta, amikor középkorú lett, anyja halála után; és még ennél is később kezdte el a versek kiadását. Jane Kramerben, akiből úttörő tévéproducer lett, később pedig a Columbia School of Journalism dékánja, húszas éveiig nem tudatosult elhivatottsága. Faludy György csak azután váltott költészetre, hogy rájött, nem tud rajzolni. Egy másik költő, Anthony Hecht ezt meséli:

Amikor fiatal voltam, úgy éreztem, hogy a legjobb adottságaim a zenéhez vannak, nem pedig a költészethez. És azt hiszem, ez gátló tényező volt számomra abban, hogy költő próbáljak lenni. Túl sokat gondolkodtam zenei fogalmakban, túlságosan erőlködtem, hogy zenei hatásokat érjek el, azt gondoltam és arra vágytam, hogy a költészetet át tudom alakítani absztrakt zenévé. Az egyik dolog, amit meg kellett tanulnom, az volt, hogy többé ne gondolkodjak így. Ehhez óriási koncentráció és elszántság kellett.

Azonban ezek a személyek, annak ellenére, hogy nem feltétlenül tud ták, hogy kíváncsiságuk milyen konkrét formát ölt majd, nyitottak voltak a körülöttük lévő világra, és minél többet meg akartak tudni róla, a lehető legteljesebb életet akarták élni.

Kevesek útja volt olyan szövevényes, mint a kémikus Ilja Prigozsiné, aki 1977-ben kapott Nobel-díjat. Egy emigráns orosz arisztokrata fia, akit fiatalemberként Belgiumban elsősorban a filozófia, a képzőművészet és a zene érdekelt. Családja azonban ragaszkodott hozzá, hogy tisztes szakmát tanuljon, ezért az egyetemen beiratkozott a jogi karra. Amikor a büntetőjogot tanulta, érdekelni kezdte a bűnöző elme lélektana. Mint hogy a felszínes tudás nem elégítette ki, elhatározta, hogy jobban meg érti a mögöttes agyi mechanizmusokat, amelyek a deviáns viselkedést magyarázhatják, ez pedig a neurokémiai tanulmányok irányába terelte. Az egyetem kémia szakára beiratkozva rájött, hogy kezdeti érdeklődése talán túl ambiciózus volt, és az önszerveződő rendszereket vizsgáló alapkutatásba kezdett bele.

Ám Prigozsint továbbra is hajtotta kezdeti kíváncsisága, fokozatosa” rájött, hogy az egyszerű molekulák mozgásának statisztikai bejósolhatatlansága a filozófia néhány alapvető kérdésére deríthet fényt, mint például a választás, a felelősség, a szabadság kérdéseire. Míg Newton és Einstein fizikai törvényei determinisztikusak voltak, és a múltra és a jövőre egyaránt érvényes bizonyosságokat fejeztek ki, Prigozsin olyan folyamatokat fedezett fel az általa tanulmányozott instabil kémiai rendszerekben, amelyeket nem lehetett biztosan bejósolni, és amelyeket megtörténtük után nem lehetett visszafordítani.

Ha mondhatjuk, hogy a világegyetem determinisztikus, egyfajta gép, akkor hogyan tarthatjuk magunkat a felelősség fogalmához? Az egész nyugati filozófiát ez a kérdés uralta. Úgy tűnt számomra, hogy választanunk kell a humanisztikus hagyományt tagadó tudományos nézet és a humanisztikus hagyomány között, ami mindent megpróbál elpusztítani, amit a tudományból tanultunk… Engem nagyon érzékenyen érintett ez a kérdés, mert én a bölcsészettudományok felől érkeztem a tudományba, a kemény tudományba… De amit a termodinamikáról tanultam, csak megerősítette filozófiai nézeteimet. És energiát adott ahhoz, hogy továbbvizsgáljam az idő és a természet törvényeinek mélyebb interpretációját. Úgy mondanám, hogy sikerült létrehozni valamilyen kölcsönös, oda-vissza kapcsolatot a humanisztikus és a tudományos szemlélet között.

A kitartó bölcsészeti és a tudományos kutatás szinergiája jól jött Prigozsin számára. Azon túl, hogy alapvető termodinamikai folyamatokat tett lehetővé, gondolatai rendkívül sokféle tudóst inspiráltak a természet – és a társadalomtudományokban egyaránt. Az olyan, általa bevezetett fogalmak, mint az „elszórt struktúrák” és az „önszerveződő rendszerek” várostervezésről és személyiségfejlődésről szóló vitákban is helyet kaptak. De ugyanúgy, ahogy az általa tanulmányozott molekuláris rendszereket, Prigozsin pályáját sem lehetett volna bejósolni csupán kezdeti érdeklődése alapján. Ahhoz, hogy ama az ő nevéhez fűződő elméletrendszer alakot nyerjen, szükség volt a saját kíváncsisága, a szülei vágyai, az intellektuális környezete által nyújtott lehetőségek és a kísérleti eredményei között zajló finom interakcióra.

A szülők befolyása

A legtöbb esetben a szülő felel a gyerek érdeklődésének ösztökéléséért irányításáért. A szülőknek néha az egyetlen hozzájárulása a gyerek intellektuális fejlődéséhez az, hogy egyenrangú társként kezelik. Donald Campbell, aki sok új módszertani és elméleti hozzájárulással gazdagította a kortárs pszichológiát, egyike azoknak, akik „áldásnak” tartják, hogy szüleik sohasem beszéltek lekezelően velük, és mindig mindenféle felnőtt dologban meghallgatták véleményüket. Amit az író, Robertson Davies mond, sok más megkérdezettre is jellemző:

Az én szüleim olyanok voltak, mint minden szülő. Ezer más dolguk volt, nagyon nehéz elmondani, hogy mik is voltak ezek. De volt egyvalami, amit én nagyon, nagyon értékelek: Nagylelkűek voltak. Semmit sem tagadtak meg a gyerekeiktől, ami segíthette őket. És velem nagyon nagylelkűek voltak, mert volt némi adottságom a tanuláshoz, és ezért segítettek abban, hogy sokat tanuljak. És ahhoz is hozzájárultak, hogy az ő példájuk és tanácsaik alapján kapjak valami alapot a zenében és az irodalomban, pusztán azzal, hogy segítettek abban, mit hol keressek. Szóval rengeteg okom van rá, hogy hálás legyek nekik. És bár gyakran voltak közöttünk erős véleménykülönbségek, mindig úgy érzem, hogy nagyon kedvesek és nagylelkűek voltak velem.

Más esetekben az egész család összefog, hogy segítsen a gyerek érdeklődésének alakításában. Elisabeth Noelle-Neumann és minden lánytestvére mellé állítottak egy nagynénit vagy nagybácsit, akiknek az volt a feladatuk, hogy egy hónapban legalább kétszer múzeumba vagy koncertre vigyék őket. Fontos volt, meséli, hogy minden lánynak meglegyen a maga szakterülete – akit mindig a balettre vittek, az sosem ment a szépművészeti múzeumba, és viszont. Ezzel a módszerrel a testvérek közötti rivalizálást a minimálisra csökkentették, és a személyes érdeklődést helyezték előtérbe.

Viszonylag tipikus a világ egyik vezető kristályfizikusa, az elektrondiffrakció és a röntgensugár új vizsgálómódszereinek egyik úttörője, Isabella Karle által felidézett gyerekkor. Szülei minimális iskolázottsággal és korlátozott lehetőségekkel rendelkező lengyel bevándorlók voltak. Mégis Isabella anyja még a nagy gazdasági válság idején is félretett annyit, hogy a család kéthetes nyaralásra mehessen, felfedezni a keleti partot. A szülők könyvtárba, múzeumokba és koncertekre vitték a gyerekeket. Mire Karle Detroitban elkezdte az első elemit, szülei már megtanították lengyelül írni és olvasni. „Nagyon ügyesen bevezettek minket a világba – meséli Isabella –, bár pénzük nem sok volt.” Emlékszik, milyen kiváló diák volt: a PhD-fokozatot tizenöt évvel az első osztály megkezdése után szerezte meg. Mielőtt a kémiával megismerkedett, a történelmi regények érdekelték. Hetedikes koráig még egyetlen természettudományi órára sem járt, és akkor is csak azért választott ki egyet, mert az iskola tanulmányi tanácsadója javasolta neki, mondván, úgy könnyebb lesz jó egyetemre bekerülni. Ezért aztán véletlenszerűen rábökött egy biológia-, kémia-és fizikaórákat tartalmazó kurzuslista közepére. „És a kémia – mondja –, teljesen lenyűgözött.” Vagyis, bár a gyereknek nem feltétlenül kell korán kifejlesztenie magában az érdeklődést egy adott tartomány iránt, hogy később kreatívvá váljon, sokat számit, ha minél hamarabb feltárul előtte az élet gazdagsága és sokfélesége.

Az erős szülői befolyásra különösen azoknak a gyerekeknek van szükségük, akik szegénységgel küszködnek, vagy a társadalom peremére szorultak. Miután sem jó iskolák, sem mentorok nem segítik őket, esetükben különösen fontos a szülői támogatás. A híres jazz-zongorista, Oscar Peterson emlékszik rá, hogy gyerekkorában apja, aki hálókocsi-kalauz volt a kanadai vasútnál, minden alkalommal, amikor Montrealból Vancouverbe ment, kiadta fiának a feladatot, hogy tanuljon meg egy darabot. A mint visszatért, apja ellenőrizte, hogy Oscar megcsinálta-e a házi feladatát. Ha nem, „fenékbe rúgta”. Azonban a család legjelentősebb hatása az volt, hogy kiépítette Oscar önmagával szembeni elvárásait és önbizalmát, valamint hogy bátorította a zene iránt érzett szeretetét:

Nem akartak korlátozni vagy ráncba szedni. Amikor csináltam valamit, azt mondták: „Sokkal különb vagy te ennél. Ha belenézel a tükörbe, és alaposan szemügyre veszed magad, akkor tudod, hogy nem gondolod komolyan. Ez nem te vagy.” Szóval tudatták velem, hogy nagy elvárásaik vannak velem szemben, vagy legalábbis nagyobbak, mint amekkorának akkor épp megfeleltem.

A családom mindenekelőtt a zene szeretetét adta. Segítettek abban, hogy megtanuljak értékelni bizonyos zenéket, amiket hallottam, és ettől persze magánál a kifejezőeszköznél kötöttem ki. De adtak néhány személyre szóló szabályt is, amiket betartva elkerültem azokat a csapdákat, amikbe akkoriban mindenféle zenész belekeveredett. És adtak egy jó adag önbecsülést azzal, hogy éreztem, hogy ha akarok, tudok jól teljesíteni.

Az otthon magába szívott önbecsülés és a fegyelem nagyon is jól jött Oscar Petersonnak, amikor a jazzvilág kísértései nyomasztóvá váltak. Míg sok pályatársa megadta magát a szex, a drogok és a tömény italok könnyű csábításának, a szülei és az általuk képviselt értékek iránti tisztelet Petersont stabil pályán tartotta:

Értésemre adták, hogy sosem viselnék vagy fogadnák el [a drogozást]. Nem mondok neveket, de egy nagyon híres zenész egyszer megkínált kokainnal azt hiszem kokain volt –, nem, heroin, elnézést. „Egy heroinlöket”, ahogy nevezte. És én megmondtam neki egészen őszintén: „Soha többé nem tudnék hazamenni, ha megtenném.” És ez rettentett el mindennél jobban. Nem tudtam elképzelni, mit mondanék anyámnak – apámnak még kevésbé –, ha úgy megyek haza, hogy rászoktam valamire. Nem tudtam volna mit mondani neki. Nem tőle féltem, nem attól, hogy mit csinálna velem, hanem hogy lelkileg összetörhetem. Egyszerűen nem tudtam volna soha megmagyarázni neki.

Az afroamerikai történész, John Hope Franklin emlékszik, hogy jogász apja mindig olvasott, és így a fiú abban a hitben nőtt fel, hogy a felnőttek éjjel-nappal olvasással töltik az idejüket; és emlékszik rá, hogy anyja mindig támogató és bátorító volt. Franklin két szülőjének egyszerre tulajdonítja az érdemet, hogy megteremtették élete intellektuális és erkölcsi alapjait:

Tudja, művelt szülői házból származom. Anyám tanár volt, a Tennessee-i Roger Williams Egyetem tanárképző programján végzett, és apám is arra az egyetemre járt. Ott találkoztak. Aztán apám átment a Morehouse College-ba, Atlantába, és ott diplomázott. Ezután jogot tanult, mégpedig egyenesen egy ügyvédi irodában. 1900 körül ez így ment. Remekül vette az akadályokat, ő volt a második legjobb az évfolyamon. A Michigani Egyetemen végzett, ügyvédi vizsgáját pedig az Indián Területen tette le. Oklahoma akkor még nem volt külön állam. Szóval a szüleimnek óriási befolyásuk volt az intellektuális és társas fejlődésemre. Tőlük tanultam meg a tanulás és az olvasás értékét meg hasonlókat. Az őszinteség és a becsületesség bizonyos elemeit is tőlük tanultam. Később nem kellett azon tűnődnöm, hogy bizonyos dolgokat meg tegyek-e, vagy se. Ez a lényem része volt, és ezt nekik köszönhettem.

A Nobel-díj-nyertes kémikus, Manfred Eigen az apjától tanult zenélni (és még mindig játszik), valamint tőle tanulta a magas teljesítményszint elvárását is. A történész William McNeill apja szintén történész volt, akinek a múltról kialakított szintetizáló szemlélete hatással volt fia szakmai fejlődésére. Freeman Dyson szintén nagy szeretettel emlékszik szüleire:

Hát, én persze nagyon szerencsés vagyok, hogy azok voltak a szüleim, akik. Mindkettő kiváló ember. Apám, aki egy zeneszerző és egy adminisztrátor különleges ötvözete volt, komoly ösztönző hatással volt rám, éreztem, hogy egy csomó mindent csinálhatok, és mindent jól. Bizonyos szempontból anyám szintén különleges volt, mert ügyvédként nagyon sok mindent olvasott, és tulajdonképpen inkább társam volt, mint apám. Mindketten erős egyéniségek voltak. És mégis, tökéletes szabadságot kaptam tőlük, hogy a saját dolgomat műveljem, a tudományt. Egyikük sem volt tudós, mégis megértették, mi a lényeg.

A szülői befolyás nem mindig pozitív. Néha úgy tűnik, hogy jó adag leszültséggel és ambivalenciával terhelt. Hazel Henderson szeretett volna olyan lenni, mint az édesanyja, aki imádta őt, de nem tetszett neki, hogy anyja annyira alávetette magát patriarchális apjának. Apjáról mesélve a következőket mondta:

Hajlott rá, hogy autoriter módon viselkedjen, mert az igazi férfinak autoriternek kell lennie. Szóval anyám egyetlen vitában sem tudott győzni. Nem akartam olyan lenni, mint az apám, bár arra rájöttem, hogy a hatalom hasznos dolog. Viszont igenis olyanná akartam válni, mint Ő, abban az értelemben, hogy jól van no, én eredményeket akarok, és nem akarom, hogy leszóljanak – nem akarok mások lábtörlője lenni. Szóval ez iszonyatosan nagy feszültség volt gyerekkoromban, hogy mi a fenét kezdjek ezzel. És azt gondolom, bár ezt akkor egyszer sem fogalmaztam meg, vagy nem is gondoltam rá, végül aztán elhatároztam, hogy tényleg egyesítem a szeretetet és az erőt.

A szülőket – különösen a művészek esetében – gyakran megrémíti, hogy milyen irányt vesz gyerekük érdeklődése. Az USA egyik koszorús költője, Mark Strand eleinte a képzőművészetek iránt érdeklődött. A szülők „nem örültek, amikor bejelentettem, hogy festő szeretnék lenni. Mert aggódtak, hogy miből fogok megélni. És még ennél is rosszabb volt, amikor megmondtam nekik, hogy költő akarok lenni. Azt gondolták, hogy minden költő éhezik, vagy öngyilkos, vagy pedig alkoholista lesz.” Faludy György az apja kedvéért egy sor egyetemi kurzust elvégzett, mielőtt rátért volna a költészetre. A mintánkban szereplő nők generációját annak idején családjuk megpróbálta lebeszélni arról, hogy a tudományos pályát válasszák. Mekkora esélyük van, hogy fizikusok vagy kémikusok legyenek? Jobban tennék, ha maradnának a középiskolai tanári pálya tervénél.

Amint a fenti idézet mutatja, a szülők nem pusztán a tudás vagy az intellektuális fegyelem forrásai voltak. Szerepük nem korlátozódott arra, hogy gyerekeikkel megismertessék a különféle karrierlehetőségeket, és könnyebb hozzáférést biztosítsanak nekik az adott területhez. A legnagyobb szerepük talán gyermekeik személyiségének formálásában volt. Sok válaszadó említette, milyen fontos szerepe volt anyjának vagy apjának bizonyos értékek átadásában. Ezek közül a legfontosabb talán az őszinteség volt. Megdöbbentően sokan mondták, hogy sikerük egyik legfontosabb okát abban látják, hogy az igazsághoz hűek vagy őszinték voltak, és ezek apjuktól vagy anyjuktól szerzett értékek. Robertson Davies ezt meséli szüleiről, akik mindketten írók voltak:

Nagyon őszinték voltak abban, amit írtak, és engem úgy neveltek – nem mondanám, hogy szigorúan, mert semmi keménység nem volt benne –, de engem a szüleim némileg vallásos légkörben neveltek, és ezáltal igen mély tiszteletet éreztem az igazság iránt, és folyton emlékeztettek rá, mert a szüleim jól ismerték a Bibliát, hogy Istent nem gúnyoljuk.

A német fizikus, Heinz Maier-Leibnitz, akinek két diákja is Nobel-díjas lett, azt vallja, hogy a tudományos mentor nemcsak önmaga, hanem munkatársai őszinteségéért is felelőséggel tartozik:

Nem tudom, hogy az őszintesége a legjobb szó erre. Valójában az igazság kereséséről van szó a munkádban. Kritizálni kell önmagadat, mindent figyelembe kell venned, ami megcáfolhatja, amit gondolsz, és nem szabad a hibákat elleplezned. És olyan légkört kell teremtened, amelyikben mindenki ilyen lesz. Amikor egy laboratóriumot vagy egy intézetet vezetsz, komoly erőfeszítést kell tenned, hogy segítsd azokat, akik őszinték, nemcsak a saját karrierjükért dolgoznak, és nem próbálják meg mások munkájának értékét csökkenteni. Ez egy tanár legfontosabb feladata. Ez a legalapvetőbb.

Miért tartják az őszinteséget ennyire fontosnak? Az okok egy tőről fakadnak, bár a válaszadó tevékenységi tartományának megfelelően sokfélék lehetnek. A fizikusok és a kémikusok azt mondták, hogy ha nem lennének hűek a megfigyelés útján nyert tapasztalati tényekhez, akkor nemhogy nem lennének kreatívak, de még tudományos munkát sem végezhetnének. A társadalomtudósok azt hangsúlyozták, hogy ha kollégáik nem lennének biztosak őszinteségükben, akkor elméleteik szavahihetősége csorbulna. A képzőművészek és az írók azt értették őszinteségen, hogy hűek maradnak saját érzéseikhez és intuíciójukhoz. Az üzletemberek, politikusok és társadalmi reformerek a másokkal és az általuk vezetett vagy a munkahelyükként működő intézményekkel való kapcsolatukban látták az őszinteség jelentőségét. Az ember e területek egyikén sem lehet végső soron sikeres, ha a bizonyítékokat a saját javára – akár tudatosan, akár tudattalanul eltorzítja. A válaszadók többsége szerencsésnek érezte magát, hogy szülei példáján keresztül sajátíthatta el ezt a tulajdonságot.

A szülői befolyás csak néhány esetben tűnik fel erős negatívumként, olyan példaként, amelyet a gyerek a jövőben el akar kerülni. A mindig veszekedő, anyagias, életükkel elégedetlen szülők nem követendő példát mutatnak gyerekeiknek. Nagyjából és egészében úgy tűnik, hogy az ezekre a kreatív egyénekre olyannyira jellemző kíváncsisághoz és az élet ennyire elmélyült megéléséhez az elsődleges forrást a szülők jelentik. Ez arra az esetre is igaz, amikor a szülő már nem él.

Hiányzó apák

A szülői segítség szerepére jelentősen rácáfol a tény, hogy sok kreatív ember már korán elveszítette az apját. Ez a mintázat különösen a férfiakra igaz. Mintánkban tíz férfi közül körülbelül három, tíz nő közül körülbelül kettő lett árva tízéves kora előtt.

A tumorbiológia új tartományának egyik alapítója. Klein György közéjük tartozik. Egy esszégyűjteményében hosszan értekezik arról, hogy milyen hatást gyakorolt életére apja halála. A már szinte arrogáns autonómia érzéseit és a felelősségtudatot, ami hajtja, egyaránt annak a ténynek tulajdonítja, hogy nem volt apja, akitől félnie és függnie kellett volna. Az apjától megfosztott fiú elképesztően felszabadultnak érezheti magát, hogy az legyen, és azt tegyen, amit csak akar; ugyanakkor megtapasztalhatja azt a hihetetlenül nagy terhet, hogy olyan elvárásoknak kell megfelelnie, amelyeket saját maga tulajdonított a hiányzó apának.

Az apátlan fiúnak megvan a lehetősége, hogy kitalálja önmagát. Nem kell egy erős, kritikus apával szembekerülnie és igazolnia önmagát. Másfelől nem lesz lehetősége rá, hogy felnőve apja barátja és társa legyen. A kapcsolat időben befagy, és a gyerek pszichéje mindig magával hordozza a mindenható szülő nagy igényeket támasztó emlékét. Elképzelhető, hogy a kreatív egyének komplex és gyakran meggyötört személyiségét részben ez az ambivalencia alakítja. Klein György „Az apátlan” című esszéjének ezek az utolsó sorai:

Apám, kistestvérem, fiam, teremtőm, te, aki sosem hagyod már, hogy megismerjelek, jöjj, igázz le, törd le akaratomat, formálj azzá, amivé akarsz – olyanná, aki sosem voltam, sohasem leszek, bárcsak elmondhatnám ezt neked. Mit mondanék neked igazából? Talán csak ennyit: Csodálatos dolog élni köszönöm, hogy ezt lehetővé tetted számomra. Ha éltél volna, valószínűleg meg akartalak volna ölni, de sosem tudtam igazán élni, amíg halott voltál.

Bár veszteségükre kevesen emlékeznek ilyen éleslátással és pátosszal, az apa korai halála legtöbbször láthatóan drasztikus nyomot hagy a fiúk életében. Wayne Booth egy mormon családban nőtt fel, ahol az apára Isten képviselőjeként, szinte önmagában is isteni lényként néznek fel. A fiatal Wayne így kettős csapásként élte meg apja halálát: először az apja halála miatt érzett természetes gyászként, majd a legalapvetőbb hitét érő sokként: Ha apja annyira hatalmas volt, hogyan halhatott meg? De a fájdalmas veszteség megint csak különös haszonnal járt: Az erősen hierarchizált mormon családban Booth nagyon fiatalon átvette hiányzó apja helyét, és rászállt a legidősebb férfit megillető tisztelet és minden vele szemben támasztott magas elvárás. Wayne Booth hivatásához való hozzáállása e korai évek ambivalenciáját tükrözi. Egyfelől a tanításhoz, az irodalomhoz, a kritikákhoz való hozzáállásának alapja a rend és a hagyomány iránti mély tisztelet; másfelől, mindig is megkérdőjelezte az elfogadott igazságokat, a hetvenes éveiben is megtartva az általában a fiatalsággal asszociált őszinte kíváncsiságát.

Néha az apa, habár él, valójában elérhetetlen a fiú számára. Ilyen helyzetben volt Ravi Shankar, az indiai zeneszerző és zenész:

Egy kicsit beszélnem kell az apámról. Tudja, ő mindig keresett valamit. Úgy értve, hogy mindig kutatott a tudás után. Nagyon tanult ember volt. Mindenben. A szanszkrittól kezdve a zenéig. Szakmáját tekintve jogász volt, dolgozott a Privy Councilnál, Londonban, a Népszövetségnél a kezdetekben, Genfben. Franciául végzett politológiát, már közel az ötvenhez. És öt-hat évvel a halála előtt indiai filozófiából kezdett előadásokat tartani, még a Columbia Egyetemen is és több New York-i alapítványnál. Nagyon sokféle alkalomra hívták meg, fantasztikus állásajánlatai voltak, szóval amik nagyon sokat fizettek, de ő sohasem tett félre. Ebből a szempontból nem gondoskodott rólunk. Anyámmal már korán elváltak útjaik. Egy angol nőt vett el, akivel én sohasem találkoztam, csak hallottam róla. Szóval anyámat gyerekkoromtól kezdve nagyon boldogtalannak és magányosnak láttam. De tudja, ő annyira nagyszerű nő volt. Az összes energiáját, idejét és mindenét miránk, gyerekekre költötte. Azzal a nagyon kevés pénzzel, amink volt, tényleg küszködött, hogy a bátyáimat kitaníttassa.

Apám, ahogy mondtam, maga is nagyon magányos ember volt. És mindig tőlünk távol élt, mindig. Alig láttam. Ha összeadom az egyfolytában együtt töltött időt – két nap, három nap, talán egy hét. [A] leghosszabb idő két hét volt Genfben, amikor egyszer a Népszövetségnél volt. Összességében talán nem láttam többet két vagy két és fél hónapnál. Szóval nem sok közöm volt apámhoz, bár tiszteltem és nagyon szerettem őt. De én magam is magányosan nőttem fel, mert én voltam a legfiatalabb. Anyám volt a legjobb barátom.

A hasonló gyerekek későbbi életét nem az a puszta tény befolyásolja, hogy apa nélkül nőttek fel; az számít, hogy milyen jelentést vonnak le ebből. Az apa halála ugyanolyan eséllyel semmisítheti meg a gyerek kíváncsiságát és ambícióit, mint amekkora eséllyel megnövelheti ezeket. A lényeges az, hogy a gyászoló gyerek kellő érzelmi és kognitív támogatást kap-e ahhoz, hogy a halált annak jeleként értelmezze, hogy felnőtt felelősségeket kell átvállalnia és még nagyobb erőfeszítéseket tennie azért, hogy az elvárásoknak megfeleljen. És itt az anya szerepe döntő, hiszen a gyerek éppen azon van, és azt próbálja elérni, hogy az anyát megvédje és megvigasztalja.

Egy szülő halála gyakran igen bonyolult hatással bír. Brenda Milner imádott apja Milner nyolcéves korában meghalt tuberkulózisban. Zongorista volt, és a Manchester Guardiannek írt kritikákat. Mivel munkája lehetővé tette, hogy a reggeleket többnyire otthon töltse, kézbe vette Brenda oktatását, megtanította neki a szorzótáblát, és Shakespeare-t olvastatott fel vele. Halála a „legrosszabb érzelmi élmény” volt Milner életében. Ezután részben azért fordult a tudomány felé, hogy ne befolyásolja túlságosan művészi hajlamú anyja, aki iránt nagy szeretet érzett, amikor külön voltak, de akivel mindig veszekedett, ha háromnegyed óránál többet töltöttek egy helyiségben. „Be akartam bizonyítani, hogy a saját dolgomat csinálom, és nem anyám dolgait – meséli döntéséről, hogy tudománnyal fog foglalkozni. – Talán önző dolog volt, de nagyon klausztrofóbiás élmény olyasvalakivel élni, aki ennyi érzelmet fektet beléd, amikor gyerek vagy.”

Bizonyos esetekben az árva gyerek számára a nagyobb közösség felől érkezhet támogatás. Amikor Linus Pauling apja meghalt, a kilencéves fiút Portland más gyógyszerészei vállalták át. Mindennap iskola után más gyógyszertárba ment, segített gyógyszereket készíteni apja kollégáinak, és így fejlesztette tovább a kémia rejtelmei iránti érdeklődését, amely, először apja mellett segédkezve alakult ki benne. Az árvaság bizonyosan nem lohasztotta le Pauling érdeklődését a körülötte lévő világ iránt.

Azt hiszem, sosem ültem le megkérdezni magamtól, hogy akkor most mit fogok kezdeni az életemmel. Mindig csak előre mentem, azt csinálva, amit szerettem. Tizenegy éves koromban, nos először is olvasni szerettem. Sok könyvet elolvastam. Majdnem mindenki tudta, hogy amikor kilencéves lettem, apám, a halála előtt néhány hónappal azt mondta, hogy engem nagyon érdekel az olvasás, és hogy már elolvastam a Bibliát meg Darwintól a Fajok eredetét. És hogy láthatóan nagyon szeretem a történelmet. Emlékszem, ami kor tizenkét éves voltam, és a gimnáziumban – első osztályban – volt egy óránk ókori történelemből, annyira szerettem olvasni a szöveggyűjteményt, hogy az év első néhány hete alatt az egész szöveggyűjteményt elolvastam, és kerestem az ókori történelemről más anyagokat. Tizenegy éves koromban elkezdtem rovarokat és rovartani könyveket gyűjteni. Amikor tizenkét éves voltam, megpróbáltam ásványokat gyűjteni. Találtam néhány achátot – ez volt nagyjából minden, amit találni tudtam, és felismertem a Willamette Valley-ben –, de olvastam ásványtani könyveket, és a tulajdonság-, keménység, szín-és erezettségtáblázatokat meg az ásványok más jellemzőit kimásoltam a könyvekből. És tizenhárom évesen elkezdett érdekelni a kémia. Nagyon izgatott lettem, amikor megtudtam, hogy a vegyészek bizonyos anyagokat más anyagokká tudnak alakítani, amelyeknek egészen eltérő tulajdonságai vannak. A tulajdonságbeli különbségeik érdekeltek. Hogy hidrogén-és oxigén gázok vízzé alakulnak. Vagy hogy a nátrium és a klór nátrium-kloridot alkot. Hogy az elemek közül teljesen eltérő anyagok vegyületekké állnak össze. Szóval azóta is nagyon sok időmet töltöm azzal, hogy jobban értsem a kémiát. És ez tényleg a világ, az univerzum természetének megértése.

Bár a kreatív felnőttek általában megbirkóznak az árvaság csapásával, túlzás Jean-Paul Sartre azon mondása, miszerint a legnagyobb ajándék, amit egy apa a fiának adhat, hogy korán meghal. Egyszerűen túl sok példa akad a szerető és inspiráló családi környezetre ahhoz, hogy levonhassuk a következtetést, miszerint az alkotóvágy megjelenéséhez elengedhetetlenek a nehézségek vagy a konfliktusok. Valójában úgy tűnik, hogy a kreatív személyek gyerekkorukban vagy kivételesen sok támogatást kaptak, vagy nagyon sokat nélkülöztek, és sok kihívással szembesültek. Ami láthatóan hiányzik, az a középút.

A családi háttér egy másik aspektusa is hasonló mintázatot mutat. Ez nem más, mint a szülők szociális háttere. Sok kreatív személy származik igen szegény családból, sokan viszont értelmiségi vagy felső osztálybeli családokból kerültek ki; nagyon kevesen származnak a széles középosztályból. A szülők körülbelül 30 százaléka farmer, szegény bevándorló vagy kékgalléros munkás volt. Ugyanakkor nem azonosultak alsó osztálybeli helyzetükkel, és nagy ambícióik voltak gyerekük tanulmányi előmenetelét illetően. A pszichológus Bernice Neugarten apja egy Európából frissen érkezett, alacsony iskolázottságú bevándorló volt, aki a mindennapi megélhetéséért küzdött a gazdasági válság idején. Amikor lánya az iskolai szünet alatt hazajött az egyetemről Nebraskába, apja megkérdezte: „Hogy tetszik?” Bernice elmagyarázta, hogy lassan kisebbrendűségi komplexus kezd kialakulni benne, mert annyi PhD-diák veszi körül a Chicagói Egyetemen. „Az mi?” – kérdezte az apja. Elmondta: „Ha egyetemre jársz és csak egy alapszakos diplomát szerzel, apa, az még semmi. Továbbmehetsz és szerezhetsz egy mesterfokozatnak nevezett diplomát, utána pedig egy úgynevezett doktori fokozatot.” Ezen a ponton apja rászegezte mutatóujját, és azt mondta: „Hát akkor ezt kell tenned!”

A vizsgált családok mindössze tíz százaléka tartozott a közép osztályhoz. 34 százalékban fordultak elő értelmiségi foglalkozású apák, például titkárok, írók, karmesterek vagy kutatók. A maradék egynegyedbe jogászok, orvosok vagy vagyonos üzletemberek tartoztak. Ezek az arányok teljes egészében különböznek attól, amit az ember az ilyen foglalkozásoknak az egész társadalmon belül vett eloszlása alapján várna. Egyértelműen hasznos olyan családba születni, ahol az értelmiségi viselkedés gyakorlat, vagy olyan családba, amely a mobilitáshoz vezető útként nagyra értékeli az oktatást – kényelmes középosztálybeli családba viszont nem.

A múltba visszapillantó tükör

Amikor visszanézünk gyerekkorunkra, elkerülhetetlen, hogy a köztes idő alatt történtek, a jelen körülmények és jövőbeli céljaink ne befolyásolják, hogy mit látunk. Egy viszonylag boldog és elégedett személy a valóságosnál naposabban láthatja a történteket, az pedig, akit az élet megsebzett, több nyomorúságot vetíthet a múltra. Tudjuk, hogy azok a felnőttek, akik önmagukkal szemben pozitívabb érzéseket táplálnak, kedvezőbbnek festik le gyerekkorukat. Ebből azonban nem világos, hogy melyik az ok, és melyik a következmény. Azért van e felnőtteknek pozitív énképük, mert boldogabb volt a gyerekkoruk, vagy azért emlékeznek boldogabb gyerekkorra, mert pozitív az énképük?

A képzőművészekkel készített interjúim közül, melyeket több mint húsz éve kezdtem el gyűjteni, néhányban feltűnt egy nagyon érdekes mintázat. Egy rendkívül sikeres fiatal művész 1963-ban tökéletesen normálisnak, már-már idillinek festette le gyerekkorát. Nagy vehemenciával próbálta nekem bebizonyítani, hogy az ő esetében semmi olyan konfliktus és feszültség nem volt, amilyet különféle művészek életrajzában olvasni lehet. Tíz évvel később ugyanez a művész szakmai problémákkal küszködött: Festményei már nem voltak divatosak, a kritikusok és a gyűjtők láthatóan kerülték, az eladásai megcsappantak. Ekkor már elkezdett olyan eseményeket említeni gyerekkorából, amelyek határozottan kevésbé voltak rózsásak. Apja távolságtartó és durva volt, anyja tolakodó és birtokló. A gyümölcsösben töltött kedves nyári napok helyett most azt a tényt emlegette, hogy gyakran ágyba vizelt, és hogy szüleinek ez mennyi aggodalmat okozott.

Újabb tíz évvel később ennek a már nem annyira fiatal embernek a művészi karrierje szinte teljesen tönkrement. Munkái határozottan nem örvendtek nagy tetszésnek, túl volt két csúnya váláson, egy súlyos drogfüggőségen és épp alkoholizmusát próbálta leküzdeni. Gyerekkorának leírásában most alkoholista apák és nagybácsik, fizikai bántalmazás és érzelmi zsarnokoskodás szerepelt. Nem kétséges, hogy a gyerek felnőttként kudarcot vallott. Melyik verzió igaz a korai éveiről? Lehet, hogy a terápia, amire akkor járt, amikor a dolgok kezdtek tönkremenni körülötte, segített tisztábban látni elfojtott múltját? Vagy a segítőkész terapeuta biztosított számára egy olyan forgatókönyvet, amely megmagyarázta és megbocsáthatóvá tette, hogy miért vallott kudarcot? Nem áll módunkban, hogy bármiféle bizonyossággal döntsünk e két lehetőség között. Lehet, hogy a korai siker csak mázli volt, és a sanyarú gyerekkor révén a későbbi kudarc előre elrendeltetett. Vagy elképzelhető, hogy a művész egyáltalán nem saját hibájából vallott kudarcot, hanem az ízlés és a piac szeszélyes változásai miatt bűnhődött. Akárhogy is történt, hatalmas a nyomás, hogy a múltat a jelennel konzisztenssé tegyük. Ha behódolunk e nyomásnak, a szubjektív igazság érzésében lesz részünk, akár megfelel ez a múlt objektív eseményeinek, akár nem.

Vagyis lehetséges, hogy sikeres kreatív felnőttjeink azért emlékeznek alapvetően szép gyerekkorra, mert jelenleg sikeresek. Hogy a jelennel konzisztens maradjon, emlékezetük előnyben részesíti a múlt pozitív eseményeit. Azok az életrajzírók, akiknek meggyőződésük, hogy a kreatív személyek gyerekkorában lennie kell szenvedésnek, tényleg rábukkanhatnak a gyász számos olyan bizonyítékára, amely az interjúkban nem került említésre. Hasonlóképpen, ha az életrajzírók feltételezik, hogy egy kreatív személynek boldog gyerekkora kellett hogy legyen, feltehetően egészen sok bizonyítékot fognak találni erre is. Úgy tűnik, a kérdés nem az, hogy mik voltak a valós tények Ennél fontosabb, hogy mit kezdenek ezekkel a tényekkel a gyerekek, hogyan interpretálják őket, milyen jelentést és milyen jelentőséget szűrnek le belőlük – és hogy az életük során később megélt események tekintetében hogyan értelmezik emlékeiket.

Tovább az iskolába

Egészen furcsa, hogy az iskolának – még a középiskolának is – milyen, csekély hatása volt a kreatív emberek életére. Gyakran az embernek az az érzése, hogy ha volt egyáltalán bármilyen hatása, az az volt, hogy az iskola a falain kívül szerzett érdeklődés és kíváncsiság kioltásával fenyegetett. Mennyiben járultak hozzá az iskolák Einstein, Picasso vagy T. S. Eliot eredményeihez? Nem sok említésre méltóval, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy mennyi erőfeszítést, mennyi pénzt és mennyi reményt ölünk az oktatási rendszerünkbe.

Ám ha az iskola maga mint ösztönző ritkán is kerül említésre, egy-egy tanár gyakran ébreszti fel, tartja fenn vagy irányítja a gyerek érdeklődését. A fizikus Wigner Jenő a budapesti Fasori Evangélikus Gimnázium matematikatanárának, Rátz Lászlónak tulajdonítja az érdemet, hogy finomította és követelmények elé állította saját matematikai érdeklődését (Senki nem tudott úgy bemutatni egy tárgyat, mint Rátz.”), akárcsak iskolatársai közül a matematikus Neumann János, a fizikus Szilárd Leó és Teller Ede. Bizonyos, hogy a tanár valamit jól csinált. Mi tette ezeket a tanárokat ennyire nagy hatásúvá? Két főbb tényező emelkedik ki. Először is, a tanárok felfigyeltek a diákra, hittek képességeiben, és gondjukat viselték. Másodszor, a tanár úgy viselte a gyerek gondját, hogy extra feladatokat adott neki, nagyobb követelmények elé állította, mint az osztály többi tagját. Wigner barátságos emberként írja le Rátzot, aki az érdeklődő diákoknak kölcsönadta könyveit, és külön oktatóanyagokat és teszteket adott nekik, hogy próbára tegyék kiváló képességeiket. Rosalyn Yalow, aki, noha fizikus képzettségű, orvosi Nobel-díjat nyert, emlékszik rá, hogy a matematika iránti érdeklődését tizedik osztályos korában, amikor még csak tizenkét éves volt, egy Lippy úr nevű tanára keltette fel. A következőket meséli róla és a többi tanáráról, aki hatással volt rá:

Jó tanuló voltam, és ezek a tanárok mindig sok külön feladatot adtak. Lippy úr például geometriát tanított, és már az elején behívott az irodájába, és olyan külön matekfeladatokat adott, amikkel az órákon nem is foglalkoztunk, és ugyanez történt kémiából is.

John Bardeent nagyjából ugyanilyen idős korában kezdte érdekelni a matematika egy tanára hatására, aki felfigyelt képességeire, bátorította, és ajánlott neki olyan feladatokat, melyeken gondolkozhatott. Ennek a kiemelt figyelemnek köszönhetően, amikor tízéves korában nekifogott a gimnáziumi algebrának, megnyerte az év végi matekvizsgaversenyt. Az első tanár, akit közelebbről érdekelni kezdett a fiatal Linus Pauling, egy William V. Greene nevű gimnáziumi kémiatanár volt:

Felvettem nála még egy év kémiát, így két évnyi gimnáziumi kémiát ismertek el. Én voltam az egyetlen diák a másodéves kémiaórán. Az óra végén jó párszor megkért, hogy maradjak még egy órát, és segítsek neki használni a bomba-kalorimétert.

Hogy egy tizenéves érdeklődése fennmaradjon egy tárgy iránt, élveznie kell azt, amin dolgozik. Ha a tanár túlzottan megnehezíti a tanulás feladatát, a diák túl frusztrált és nyugtalan lesz ahhoz, hogy belemerüljön, és a feladatot önmagáért élvezze. Ha a tanár túl könnyűvé teszi a tanulást, a diák unatkozni fog, és elveszti az érdeklődését. A tanár azzal a nehéz feladattal szembesül, hogy meg kell találnia az általa teremtett követelmények és a diák képességei közti megfelelő egyensúlyi, hogy abból örömteliség származzon, és megszülessen a még több tudás iránti vágy.

Ahhoz képest, hogy a mintánkban szereplő akkori diákok néhány évtizeddel később milyen híressé váltak, meglepő, hogy mennyien nem emlékeznek vissza olyan tanárra, aki érdeklődésükben jelentős szerepet játszott volna. Különösen a humán tárgyaknál. Lehet, hogy a korán megjelenő matematikai képességet könnyebb felismerni, és a tanárok jobban bátorítják a jövő természettudósait, mint a bölcsészet-vagy társadalom tudományokban tehetséges diákokat. Sokan kifejezetten rossz véleménnyel vannak hajdani tanáraikról. Klein György például egy kivételével mindegyik tanárát középszerűnek találta, és úgy érezte, hogy kamaszkorában többet tanult filozófiáról és irodalomról az iskolatársaival folytatott viták során, mint az iskolai órákon. Brenda Milner neurofiziológus pedig arra emlékszik vissza, hogy mennyire frusztrálta az iskolában, hogy bármit csinált rajz-vagy énekórán, a tanárai számára semmi sem volt elég „kreatív”. Mivel heves versenyszellem fűtötte, de nem volt tehetséges az iskolája által díjazott készségekben, azokban a tárgyakban, amikben jó volt, munkamániás lett:

Hazamentem, és sírva fejtettem fel azt a varrást, ami az iskolában oly rettenetes lett, és akkor is sírtam, amikor próbáltam lemásolni a Nagy Tavak térképét, de nem sikerült összekötnöm őket. Semmit sem szerettem jobban, mint esténként algebraegyenleteket csinálni. Úgy értem, az szórakozás volt. Soha nem volt jó kézügyességem, és az iskolában kizárólag olyan dolgokért, például művészi munkákért adtak díjakat, amelyekben rossz voltam. Latinból, algebrából stb. viszont nem lehetett elismerést kapni.

E kivételes tanulók némelyike az iskolai tantárgyaknál szívesebben emlékszik a tananyagon kívüli tevékenységeire. Robertson Davies akkor kezdte írónak tekinteni magát, amikor már elnyerte az iskolája által kiosztott irodalmi díjak legtöbbjét. John Bardeen akkor tudta meg, hogy jó matekból, amikor egy versenyen felülmúlta idősebb osztálytársait. Elisabeth Noelle-Neumann sok mindent megúszott az iskolában, mert olyan verseket írt, amiket tanárai szépnek tartottak. A budapesti Fasori Evangélikus Gimnázium későbbi Nobel-díjas fizikusait a Rátz tanár úr által havonta szervezett versenyek tartották lázban. Az iskolai matematikai lapban havonta jelentettek meg új feladatsorokat, és a diákok még iskola után is azokról beszéltek és vitatkoztak. Aki a hónap végére a legelegánsabban oldotta meg a feladatokat, nagy elismerést zsebelt be diáktársaitól és tanáraitól egyaránt.

A kamaszkor

A serdülőkor senkinek sem könnyű. Bármilyen sokat törődnek is a szülők gyerekeikkel az életnek ebben a szakaszában, bármennyire alkalmas is egy kultúra a felnőttek és a serdülők közötti konfliktusok megelőzésére, tizenkét és húszéves koruk között a gyerekek tele lesznek feszültségekkel. A fizikai változásokhoz való alkalmazkodás, a szexuális vágyak szabályozásának, a függetlenség és az autonómia megalapozásának szükséglete családi és a kortárs kötelékek megőrzésének szükségletével párosulva olyan feladat, amellyel a serdülő nagyon hirtelen szembesül, és amely általában igen sok szenvedést okoz körülötte.

A tehetséges tinédzserek nemcsak hogy nem immunisak ezekkel szemben, hanem még egyéb akadályokat is le kell küzdeniük. Például időt kell szakítaniuk érdeklődésük és tehetségük kibontakoztatására, ami legtöbbször azt jelenti, hogy más tizenéveseknél gyakrabban vannak egyedül – zenélnek, esszéket írnak vagy matematikai példákat oldanak meg. Ennek eredményeképp összességében a többieknél kevésbé boldogok és jókedvűek (viszont lényegesen jobban bírják az egyedüllétet).

A különleges tehetségű kamaszok emellett kevesebbet foglalkoznak a szexualitással, és az átlagosnál kevésbé távolodnak el a családtól. Mind két tényező fontos a fejlődésük során, hiszen így viszonylag több időt töltenek az élet védett, játékos területein, ahol könnyebb kísérletezni és tanulni. A szexuálisan aktív serdülők hamar beolvadnak a gének által kijelölt programba, és ha túl korán válnak függetlenné, a társadalmi felelősségvállalás – például az álláskeresés, a háztartás, a gyereknevelés korlátok közé szorítja őket. Következésképp kevesebb módjuk lesz arra, hogy új ötleteket és viselkedésmódokat próbáljanak ki, amelyek pedig a kreativitás kibontakozásához elengedhetetlenek. Ugyanakkor egy olyan kis güzü kamasz, akit nem igazán érdekel a szex, és még mindig a szüleivel él, nem lesz túl népszerű a többiek között.

A népszerűtlenség további oka lehet, hogy élénk kíváncsiságuk és fókuszált érdeklődésük furcsának tűnik kortársaik számára. Eredeti gondolkodás-és kifejezésmódjuk ugyancsak valamelyest gyanússá teszi őket. Sajnálatos módon az ember nem lehet egyszerre kivételes és normális. A szülők gyakran nyugtalankodnak emiatt, és terveket szőnek lehetséges gyerekük népszerűségének növelésére, anélkül hogy az abban rejlő ellentmondásokat észrevennék. A népszerűség vagy akár a serdülőkorban oly gyakori erős baráti kötelékek a fiatal személyt jellemzően hozzáidomítják a kortársaihoz. Ha a kortárs csoport maga is intellektuális, mint Klein György és néhány kevesek esetében, akkor a konformitás segíti a tehetség kifejlődését. A legtöbb esetben azonban nem. Ilyenkor a magány, bármily fájdalmas is, segít megóvni a serdülő érdeklődési körét attól, hogy felhígítsák az ebben az életkorban a fiatalokat jellemzően foglalkoztató problémák.

Az általunk meginterjúvolt emberek egyike sem emlékszik rá, hogy serdülőkorában népszerű lett volna. Némelyikük látszólag zavartalanul vészelte át ezeket az éveket, mások alig leplezett borzalommal gondolnak vissza rájuk; mindenesetre a serdülő évek iránti nosztalgia szinte teljesen hiányzik. A marginalitás – a kívülállás, a másság, a saját kortársak furcsa rítusainak szenvtelen megfigyelése – mindannyiuknál jelen volt. Az elhanyagoltság érzése serdülőkorban persze tipikus jelenség, de a kreatív emberek esetében ennek konkrét okai vannak.

Néhányan, mint a szociológus David Riesman, felismerik a kívülálló szerep szükségességét, annak hozadékait: „Azt hiszem, voltak előnyei is unnak, hogy peremhelyzetben voltam a társadalom magasabb rétegeihez képest, az iskolai barátaimhoz képest, néha a nézeteim miatt is, és néha a világtól elzárva éreztem magam.” Mások amiatt kerültek ki a kortárs közösségből, mert sokat betegeskedtek. A fizikus Heinz Maier-Leibnitz tüdőpanaszokkal három hónapig nyomta az ágyat, majd a tanév hátralevő részét is a svájci hegyekben töltötte utókezelés gyanánt. Brenda Milner és Donald Campbell arról panaszkodtak, hogy fiatalkorukban rossz volt a mozgáskoordinációjuk, ami igencsak megnehezítette a sportolást vagy a táncolást. Ezek az emberek nem azért voltak eltökéltek kreatív pályájukon, mert más gyerekeknél magányosabbak voltak, de amikor a peremen találták magukat, képesek voltak ebből előnyt kovácsolni, ahelyett hogy magányukon bánkódtak volna.

Az intellektuálisan koraérettek, mint John Bardeen, Manfred Eigen, Enrico Randone és Rosalyn Yalow másfajta marginalitást éltek meg, őket felsőbb osztályokba léptették, ennélfogva idősebb kamaszok között nőttek fel, és nem kerültek velük közeli barátságba. John Gardner így emlékszik vissza: „Az iskolát nagyon gyorsan magam mögött tudtam. Akkor lehetőség volt rá, hogy olyan gyorsan kijárd, amilyen gyorsan csak tudod. Szóval az első nyolc évet öt év alatt fejeztem be, ennélfogva nálam idősebb és nagyobb gyerekekkel kerültem össze.”

Egyes tartományokban az iskolai teljesítménynek nagyobb szerepe van mint másokban. A matematikában és a természettudományokban a későbbi előrelépéshez elengedhetetlen a tárgyakkal való középiskolai találkozás. Az emelt szintű órákon nyújtott jó teljesítmény szükséges, persze korántsem elégséges feltétele annak, hogy valaki jó alap-és mesterképzésbe kerüljön, amitől későbbi karrierje függhet. Ám a középiskolai teljesítmény gyenge előrejelzője a később a művészetekben vagy a humán tudományokban megnyilvánuló kreativitásnak.

Fiatal művészek, különösen a vizuális művészetek művelői híresek arról, hogy az elméleti tárgyak mennyire nem érdeklik őket, és iskolai bizonyítványaik is erről árulkodnak. A franciák – akik meglehetősen merev, racionális fogalmakban gondolkoznak a mentális képességekről – valószínűleg ezért mondják, hogy bête comme un artiste (ostoba, mint egy művész), ha valakinek rossz véleménnyel vannak az intellektusáról. Zeisel Éva, akinek kerámiái számos múzeumban, többek között a New York-i Modern Művészeti Múzeumban is ki vannak állítva, bizonyosan úgy érezte, hogy „nem őt tekintették a család legragyogóbb gyerekének” (igaz, hogy a viszonyítási alap a két nagybácsi, Polányi Mihály és Károly, illetve unokatestvére, Szilárd Leó volt). Meséli, hogy tizenhét éves korában meghallotta, amint egy koncerten egy néhány sorral mögötte ülő pár róla beszélgetett: „A nagyanyja annyira okos, ragyogó, intellektuális személyiség. Az anyja micsoda szépség. Ő pedig…”

A sokoldalú kanadai képzőművész-zenész-filmművész, Michael Snow bevallja, hogy a gimnáziumban nem volt nagyon jó diák, és meg lepődött, amikor végzősként megkapta a művészeti díjat. Ravi Shankar tízéves korában kezdett turnézni egy zenész csapattal, és ezek után tani tását guruja, egy idősebb zenész vette kézbe.

A folytonosság szálai

Bizonyos esetekben az érdeklődés folytonossága a gyerekkortól a későbbi évekig töretlen; más esetekben összekuszálódnak a szálak. Linus Pauling akkor kezdett érdeklődni a világegyetem anyagi összetétele iránt, amikor apja gyógyszertárában dolgozott. Elisabeth Noelle-Neumann érdeklődése honfitársai véleménye és értékrendje iránt az általa épített aprócska falvak képzeletbeli lakóival folytatott játékáig vezethető vissza. Frank Offner élete egyik jelentős korai eseményére így emlékszik vissza:

Tudom, hogy mindig játszani akartam, leginkább működő dolgokat csinálni… Hat-vagy hétéves lehettem, amikor New Yorkba mentünk, és a Természettudományi Múzeumban volt egy szeizmográf, amiben egy tű egy sötétszürke dobon mozgott, és volt benne egy pár nehéz súly, megkérdeztem apámat, hogy miként működik, és azt mondta: „Nem tudom.” És ez volt az első alkalom… tudod, mint minden gyerek, én is azt hittem, hogy apám mindent tud. De szóval engem érdekelt, hogy ez hogyan működik, és kitaláltam.

Ezt az emléket az teszi annyira érdekessé, hogy élete során végig Offner legfontosabb találmányaihoz gyakran hozzátartozott egy dobon mozgó tű. Például feltalált egy kristály meghajtású tűt, „ami százszor jobbá tette a kardiográfiát, mint azelőtt bármi”, emellett ő tökéletesítette az első EEG-gépeket is. Offner amúgy nem tulajdonított különösebb jelentőseget ennek a visszatérő elemnek, és amikor felhívtuk rá a figyelmét, egy vállrándítással elintézte.

Olyan esetek is vannak, amikor az egyén felnőttkori témaválasztásában egy korábbi generáció érdeklődése köszön vissza. C. Vann Woodword, aki forradalmasította az amerikai délről alkotott nézeteinket, nagyon messzire vezeti vissza hivatástudatát:

Ez az érdeklődés abból a személyes élményemből nőtt ki, hogy ott nőttem fel, és nagyon erős érzéseket tápláltam iránta, így vagy úgy. Mindig azt mondom a diákjaimnak: „Ha nem érdekel igazán ez a tárgy, és nem táplálsz iránta erős érzéseket, akkor ne foglalkozz vele.” És persze sok írásom az akkor ott zajló küzdelmekről és ellentmondásokról szólt, és arról, hogy mi volt a hátterük, az eredetük és a történetük.

Fontos volt a hely, ahol felnőttem. A polgárháborút és az újjáépítést követő időszak légköre. Amióta az eszemet tudtam, beszéltek róla az emberek. A legyőzöttek szoktak a háborúról beszélni és azt elemezni, nem a győztesek, én pedig olyan családban nőttem fel, amelyben korábban rabszolgatartók és ültetvényesek voltak, és a kisvárosokban, ahol laktunk, apám az állami iskolák vezető szakfelügyelője volt.

A művész Ellen Lanyon anyai nagyapja az angliai Yorkshire-ből érkezett az Egyesült Államokba, hogy falfestményeket készítsen a Kolumbusz emlékének szentelt 1983-as chicagói világkiállításra. Legidősebb unokájaként Ellen úgy érezte, hogy arra rendeltetett, hogy kövesse nagyapja elhivatottságát és alkotó szellemét.

Amikor nagyjából tizenkét éves voltam, a nagyapám meghalt. Apám és anyám összeszedte a megmaradt eszközeit, meg néhány tubus új festéket stb., és odaadták nekem a tizenkettedik születésnapomra, egyfajta gesztusként. Hogy átadják a stafétabotot, vagy ilyesmi. És hát elkezdtem festeni, és festettem egy önarcképet, ez volt az első dolog, amit megpróbáltam. Tökéletesen emlékszem a helyre, a szobára, mindenre. Nem tudom, mi történt a festménnyel. Valahol megvan. Azt hiszem, anyámnál. De akárhogy van is, azt hiszem, ez a fajta kezdés mintát ad az embernek.

A generációk közötti folytonosság sehol nem volt annyira evidens, mint a fizikus, Heinz Maier-Leibnitz esetében, aki Gottfried Wilhelm Leibniz (1646-1716) leszármazottja. Életük párhuzamai e két és fél évszázad távolságában egészen megdöbbentőek. Az Encyclopaedia Britannica szerint G. W. Leibniz „filozófus, matematikus, politikai tanácsadó”, Maier-Leibnitz kísérleti atomfizikus és a német kormány tudományos tanácsadója. Az öreg egyike volt a Német Tudományos Akadémia alapítóinak 1700-ban; a fiatal nemrég elnöke volt. A német-francia intellektuális együttműködés helyreállításáért tett erőfeszítéseiért a Francia Tudományos Akadémia külföldi tagjává választotta G. W. Leibnizet, körülbelül 250 évvel később Maier-Leibnitz ugyanebben a megtiszteltetésben részesült, ugyanezért a szolgálatáért. G. W. Leibniz kifejlesztette a „gondolkodás algebráját”, amely szerint minden okfejtés levezethető alapelemeinek rendezett kombinációira. Leszármazottja egy olyan eljáráson dolgozott, amellyel meg lehetne adni a televízióban elhangzó és az újságban leírt történetek igazságértékét úgy, hogy alapállításokra bontjuk őket.

Hozzá kell tennünk azonban, hogy minden egyes kreatív személyre, akinek élete, úgy tűnik, a gyerekkortól az idős korig észrevehetetlen átmenetekben bomlik ki, vagy akinek érdeklődése látszólag születése előtt elrendeltetett, mindig jut egy másik, akinek későbbi pályája a véletlen művének tűnik, vagy olyan érdeklődésből ered, ami a korai évek elmúl tával látszólag a semmiből bukkan fel.

Mi alakítja a kreatív életeket?

Hozzászoktunk ahhoz, hogy az életet determinisztikusan fogjuk fel. Már a pszichoanalízis előtt úgy vélték, hogy a felnőttkort a csecsemőkor és a gyermekkor eseményei alakítják: „Amerre az ágat hajlítják, arra nő a fa.” „Gyermekből lesz az ember.” Freud után aztán még inkább közhellyé vált azt feltételezni, hogy akármilyen lelki fájdalmunk van is, az valami megoldatlan gyermekkori komplexus eredménye. És ennek további folyományaként a jelen okai után a múltban kutatunk. Természetesen az ilyen feltételezések nagyrészt helytállóak.

Azonban ha végignézünk e kreatív személyek életén, a lehetőségek egy másik csoportja is feltűnik. Ha a jövőt tényleg a múlt determinálja, tisztább mintázatokat kellene látnunk ezekben a beszámolókban. Mégis épp azon lepődünk meg, hogy milyen sokfélék a kiválósághoz vezető utak. Néhány interjúalanyunk életében korán megnyilvánult valamilyen – szinte csodagyerek szintű – tehetség, mások pedig átlagos gyerekek voltak. Egyeseknek nehéz korai évei voltak, elvesztették egyik szülőjüket vagy különféle viszontagságokon mentek keresztül; másoknak boldog családi életük volt. Néhányuknak még normális gyerekkora is volt. Egyeseknek voltak támogató tanáraik; másokra nem figyeltek fel, és mentoraikkal rossz tapasztalataik voltak. Akadt köztük olyan, aki már élete elején tudta, hogy milyen pályát fog választani, míg mások, érésük folyamán irányt váltottak. Egyeseknek korán jött az elismerés, másoknak később.

Ez a mintázat – vagy inkább a mintázat hiánya – egy nem determinisztikus fejlődési modellt sejtet. Úgy tűnik, hogy az általunk tanulmányozott férfiakat és nőket végérvényesen sem génjeik, sem életük korai eseményei nem formálták. Inkább arról van szó, hogy az idő előrehaladtával, ahogy az események záporoztak rájuk, ahogy jó és rossz emberekkel, jó és rossz szerencsével találkoztak, boldogulniuk kellett azzal, ami kezük ügyénél volt. Ahelyett, hogy az események formálták volna őket, ők formálták az eseményeket a céljaiknak megfelelően.

Feltehetően sok gyerek, aki azonos vagy kiválóbb tehetséggel indult, mint azok, akikkel ebben a csoportban találkoztunk, kihullott a sorból. Vagy azért, mert nem volt benne eltökéltség, vagy mert túl kemények voltak a feltételek, amelyekkel szembesült. Sosem volt egy megértő tanáruk, váratlan szerencséjük, amivel egy jó ösztöndíjat megszerezhettek volna, egy mentoruk, egy munkájuk, ami a jó úton tarthatta volna őket. A Paulingok és a Salkok tehát a túlélők, az a kevés tehetség, aki elég szerencsés volt ahhoz, hogy kihasználja az útjába kerülő lehetőségeket.

Az élet eszerint a nézet szerint is determinált, ám az időn végigvonuló akarat determinálja – a rendíthetetlen eltökéltség a sikerre, a világ értelmezésére, a világegyetem néhány titkának leleplezésére. Ha a szülők szeretők és ösztönzők, az nagyszerű, egy gyereknek épp erre van szüksége jövője megalapozásához. Ha a szülők meghalnak, az szörnyű, de mit tehet a kisgyerek? Nyalogathatja a sebeit, és megpróbálhatja a legtöbbet kihozni a dologból.

Természetesen továbbra is kérdés, hogy akkor honnan ez a rendíthetetlen eltökéltség, ez az olthatatlan kíváncsiság? Lehet, hogy ez a kérdés túlontúl redukcionista ahhoz, hogy hasznát vegyük. A kíváncsiság gyökerénél sok ok található: genetikailag beprogramozott érzékenység, stimuláló korai élmények, és, ha Freudnak igaza volt, egy elfojtott szexuális vágy. Talán nem is annyira fontos tudnunk, hogy pontosan honnan fakad. A valóban fontos az, hogy az érdeklődést megjelenésekor felismerjük, tápláljuk, és megteremtsük annak lehetőségét, hogy egy kreatív élet bontakozzon ki belőle.

NYOLCADIK FEJEZET –

A későbbi évek

A kreatív személyek egészen a legutóbbi időkig jellemzően úgy tanulták ki mesterségüket, hogy egy mester mellett segédkeztek, vagy próba szerencse módszerrel saját maguk tanulták meg egy-egy tartomány alapjait. A felső szintű oktatás csak nagyon kevesek számára volt elérhető, és körülbelül két évszázaddal ezelőttig, legfőképp tudósok és papok privilégiuma volt. Kopernikusz kanonok volt, aki maga tanulta meg a matematikát és a csillagászatot, Gregor Mendel szerzetes volt, Galilei pedig orvosnak tanult. Ma azonban szinte elképzelhetetlen, hogy valaki úgy váltson egyik tartományról a másikra, hogy előbb ne tanulna róla az egyetemen. Még a költőktől és a festőktől is elvárják, hogy felsőfokú végzettséget szerezzenek.

Az egyetem és a szakma

Sok interjúalanyunk számára az egyetemi és a doktori évek életük legszebb évei közé tartoztak – ha nem ezek voltak a legszebb évek. Ebben az időszakban találták meg a stílusukat, ekkor vált hivatásuk világossá. Gyakran szűk provinciális környezetből jöttek, ahol furcsának és elveszettnek érezték magukat. Az egyetem olyan lelki társakat és tanárokat adott, akik képesek voltak értékelni egyediségüket.

Néhányuknak az egyetemen nyílt először lehetősége rá, hogy függetlenségüket kinyilvánítsák: David Riesman a jogot választotta az apja által favorizált orvosi pálya helyett: mások, mint például Jonas Salk, ellenkező irányban váltottak. Isabella Karle, mint a legtöbb nő, aki a tudományos pályát választotta, meg kellett hogy győzze a szüleit arról, hogy ez jobb döntés, mint tanárnak menni. John Gardner, aki író akart lenni, úgy döntött, hogy inkább pszichológia szakra jelentkezik. Anthony Hechtet, aki tizenévesként imádta a zenét és a matematikát, az irodalom arra csábította, hogy költő legyen.

Azonban ezek sem voltak feltétlenül könnyű évek. Linus Paulingnak, hiába volt ragyogó elme, olyan időbeosztással kellett végigdolgoznia az egyetemet, amit ma kevés hallgató tartana megvalósíthatónak. Miután egyik barátja szüleinek a tanácsára beiratkozott az Oregoni Mezőgazdasági Egyetemre:

Egészen különös munkákkal kerestem a kenyerem. A főiskolán például a pázsitból kellett kigyomlálnom a pitypangokat úgy, hogy egy nátrium-arzenátos vödröt cipeltem magammal, és az abba mártogatott pálcával a növények kellős közepébe döftem. Emellett minden áldott nap felhasogattam legalább negyed öl szétfűrészelt fát akkora darabokra, hogy a tuskók beférjenek a lányok hálótermeinek fatüzelésű kályháiba, hetente kétszer felsikáltam az irdatlan méretű konyhát, és sütni való szeletekre daraboltam egy negyed marhát. Másodéves koromban pedig – már mint útburkoló gépész – Oregon állam déli részeinek hegyi útjaira terítettem aszfaltburkolatot.

A jövő alkotóinak teljesítménye még az egyetemen sem feltétlenül szembetűnő. Amikor Brenda Milner Cambridge-ben tizenkét csoport társával együtt a vizsgákra készült, letaglózta egyik diáktársának éleselméjűsége, akinek elméleti gondolatai – ő legalábbis így érezte – magasan az övéi felett szárnyaltak. Biztos volt benne, hogy a vizsgán ez a fiú lesz a mérce, így – mivel nem lehet „első” – az ösztöndíjra való reményei elúsznak. „De a végén, különös módon a fiú egyáltalán nem ment neki a vizsgáknak. Rendkívül jó esze volt, de nem tudott koncentrálni. Azt hiszem, egy londoni udvari szobában végezte, ahol a kádban patkányok voltak, vagy valami ilyesmi. Az én vizsgáim viszont nagyon jól sikerültek, elsősorban, mert hozzá akartam igazodni." Rosalyn Yalow pedig így emlékszik vissza:

Volt egy lány az egyetemen, akivel jó néhány órát közösen vettünk fel. Amikor fizikai kémiából vizsgáztunk, ő kilencven pontot kapott, én hatvanat, mindenki más pedig harmincat. Magánál Hans Bethe-nél szerzett diplomát a Cornellen, de aztán több évre kimaradt, amikor a férje leszerelt a hadseregtől. Végül is befejezte a PhD-jét, de igazából soha semmit nem kezdett vele. Alapjában véve valószínűleg okosabb volt nálam, de nem volt meg benne ugyanaz a hajtóerő.

Milnernél koncentrálás, Yalownál hajtóerő – az előny, amivel a náluk okosabb diákokhoz képest rendelkeztek. A kreatív személyek a kíváncsiság után ezt a fajta összpontosított figyelmet említik a leggyakrabban, mint ami az egyetemen megkülönböztette őket diáktársaiktól. E nélkül a tulajdonság nélkül nem tarthattak volna ki a megfeszített, a „verejtékes” munka mellett. A kíváncsiság és a hajtóerő sok szempontból a jin és a jang, amit egyesíteni kell ahhoz, hogy valami újat érjünk el. Az elsőhöz nyitottság kell a külső ingerek iránt, a másodikhoz belső összpontosítás. Az első játékos, a második komoly; az első a tárgyakkal és a fogalmakkal önmagukért foglalatoskodik, a második versengő és eredményorientált. A kreativitás megvalósításához mindkettő szükséges.

Ha a középiskolában a tanárok elősegíthetik vagy gátolhatják a kreatív egyének fejlődését, ez az egyetemen még inkább így van. Az egyetemi oktatók szerepe két szempontból is meghatározó lehet. Egyrészt felébreszthetik az egyén szunnyadó érdeklődését egy adott témában, és megfelelő intellektuális követelményeket állíthatnak elé egy élethosszig tartó elhivatottság kialakításához. Másrészt sokat tehetnek annak érdekében, hogy diákjaikra a terület más jelentős személyei felfigyeljenek. A természettudományok terén egy végzős diákot aligha vesznek fel egy jó kutatólaboratóriumba, ha egyetemi tanára nem ír lelkendező leveleket a laboratórium vezetőjének; egy irodalom szakos vagy egy képzőművészetis diáknak hatalmas segítség első versei vagy festményei publikálásához, ha tanára hajlandó extra erőfeszítéseket tenni, és latba vetni néhány kapcsolatát. A karrier szempontjából egy alapszakos diploma, de sokszor még egy PhD-fokozat sem ér sokat a tanár aktív támogatása nélkül, amely támogatás elengedhetetlen ahhoz, hogy a tudományos ranglétra következő fokozatainak bejáratát őrző személyek figyelmét felkeltse.

Isabella Karle egy ilyen tanárral találkozott egyetemi évei elején:

Az első tanárom a Wayne Állami Egyetemen, ő személyesen is érdeklődött az előmenetelem iránt. Azt mondta: „Nos, ugye, továbbmegy a doktori iskolába?” Én meg azt mondtam: „Az mi?” És akkor elmondta, hogy miről volt szó, én meg azt mondtam, hogy jó ötletnek tűnik, így aztán egy pár évig leveleztünk, miután elmentem a Michigani Egyetemre. Tanácsokat adott, hogy milyen órákat vegyek fel, hogy mi érdekelhet, szóval ez nagyon kedves volt tőle.

Anthony Hecht a hadseregben hallott először John Crowe Ransomról, és amint leszerelt, beiratkozott a Kenyon College-ra, hogy az idő, költőtől tanulhasson. Ransom nemcsak hogy publikálta Hecht első versét a Kenyon Review-ban, amit ő szerkesztett („ez volt publicista karrierem kezdete”), de amikor az angol tanszék egyik tanára megbetegedett, megbízta Hechtet, hogy ő tanítsa az egyik elsőéves angol kurzust („ez volt tanári karrierem kezdete”).

Ahhoz, hogy a karrier beinduljon, hatalmas eltökéltség kell és egy jó adag szerencse. Valójában az általunk meginterjúvolt személyek többsége a leggyakrabban a szerencsét említette sikere okaként. Jókor jó helyen lenni, és a megfelelő emberekkel találkozni szinte elengedhetetlen ahhoz hogy az egyén elinduljon a területén. És nagyon nehéz kreatív eredményeket elérni, ha az egyén nem válik láthatóvá az adott területen belül. Ez még a kultúrájuktól leginkább elszigeteltnek, elidegenedettnek tűni! egyénekre is igaz. Nehéz lenne elképzelni, hogy Luther Márton eszmél messzire jutottak volna, ha nem az akkori német intellektuális élet középpontjában hangoztatja őket, vagy hogy Kafka művei nagy hatást gyakoroltak volna, ha urdu nyelven ír, vagy ha nem figyelnek fel rá az akkortájt a modernista kísérletezés központjának számító, közeli Bécs kritikusai.

Az általunk megkérdezett generáció tudósnői szinte kivétel nélkül megemlítették, hogy a második világháború nélkül valószínűleg lehetetlen lett volna számukra, hogy doktori képzésre vegyék fel őket, ösztöndíjakat, posztdoktori állásokat és tanszéki kinevezéseket szerezzenek. Mivel azonban annyi férfi harcolt a háborúban, a tanároknak pedig szükségük volt a diák asszisztensekre, ezeket a nőket, vonakodva bár, de felvették II felső szintű oktatásba. Amikor Rosalyn Yalow-t 1941-ben fizikus hallgatóként felvették az Illinois-i Egyetem doktori iskolájába, ő volt a második nő – az előző 1917-ben kezdte meg egyetemi tanulmányait. „Háborúzni kellett ahhoz, hogy doktori iskolába mehessek” – mondja. Ez szinte szó szerint ugyanaz a történet, mint amelyet Brenda Milner, Isabella Karle és Margaret Butler mesélt. Nagyon is lehetséges, hogy ha ezek a nők csak egy évtizeddel korábban születnek, nem lett volna lehetőségük bármi kreatívat hozzátenni saját tartományukhoz.

Támogató társak

A mintabeli személyek házasélete általában véve stabil és kielégítő. A művészetek területén néhányan élénk és változatos szexuális élettel kezdték, de többségük korán megházasodott, és házastársával harminc, negyven vagy több mint ötven éven át együtt maradt.

Arra a kérdésünkre, hogy az életében elért eredmények közül mire a legbüszkébb, a nyolcvanas éveiben járó fotóművész, Bradley Smith ezt a velős választ adta: „A szerelmeskedésekre, valószínűleg.” Azt állítja, hogy hatéves korában vált szexuálisan aktívvá, és ez lényegében azóta sem változott. Arra a kérdésünkre, hogy miből meríti a műveiben kulmináló ihletett gondolati asszociációit, azt felelte: „Hát, azt hiszem a szexből és a zenéből. Ha mindenképpen meg kellene keresnem a kreativitásomat működtető energiát, akkor azt hiszem, az ösztön mélyén a szexet és a zenét találnám. Nélkülük már rég elsorvadtam volna.” A szobrász és filmművész Michael Snow is egyetért ezzel: „Hát… a kreativitás fontos tényezője a szex vagy a szexuális vágy… ha szabad így fogalmazni, még mindig fickós vagyok, de akkor [harminc évvel azelőtt] még fickósabb voltam” Egy zenész felesége az interjú után felénk fordult, és a férje füle hallatára azt mondta: „Azt még nem mondta el maguknak, hogy egész életében a lányok voltak azok, akik megihlették.” Az írók tüzes fiatalkori románcokról meséltek, de végül mindannyian a házastársi üdvöknél állapodtak meg.

A többség azonban ennél higgadtabb szexuális mintát követett. Újabb vizsgálatok szerint a romantikus kalandok, a házasságbeli hűtlenség és a szexuális kísérletezés mennyisége a korábbi becslések alapján vártnál jóval kisebb. A kérdésre, hogy az életükben elért dolgok közül mire a legbüszkébbek, a megkérdezettek igen nagy része – és közel ugyanannyi férfi, mint nő – említette családját és gyerekeit. Arról mesélvén, hogy mi tette számukra lehetővé, hogy elérjék mindazt, amit megvalósítottak, sokan emelték ki házastársuk nélkülözhetetlen segítségét. És ezek nem kötelezően odavetett válaszoknak hangzottak.

Hans Bethe, aki korábban e század során az egyik első számú fizikus volt, és sok, később a fizika jelentős alakjává lett fizikus tanára, magától említette: „A feleségem nagy hatással volt az életemre, és boldoggá tett. A házasságom előtt soha nem voltam boldog. Voltak boldog időszakok, pillanatok, hetek, de amióta házas vagyok, többé-kevésbé folyamatosan boldog vagyok. Az étkezések alatt sokat beszélgetünk, odavagyunk a hegyi túrákért.” Ötvennégy évnyi házasság után nem rossz vélemény. Anthony Hecht közel azonosan fogalmaz:

Valahogy úgy éreztem, mintha emberi lényként csak vergődnék mindenféle értelemben, sok baklövést követtem el, és pazaroltam az időmet, és boldogtalan voltam. Nem mintha előtte nem lettem volna boldog, de a boldogságnak azok a periódusai rövidek voltak. De a Helennel kötött házasságom és a fiunk megszületése óta szinte üdvözült nyugalom és béke van, ami mindennek értelmet adott.

Robertson Davies szintén ötvennégy éve házas, azóta, hogy találkozott feleségével az Old Vic színházban, ahol mindketten belekóstoltak a színházi karrierbe. Későbbi felesége volt a súgó, és a klasszikus repertoár minden szavát tudta betéve, az elejétől a végéig.

És Shakespeare-nek kiemelt szerepe volt a házasságunkban, idézetek és viccek és hivatkozások kifogyhatatlan forrásaként. Úgy érzem, hogy szokatlanul szerencsés vagyok, hogy ilyen iszonyatosan jókat mulattunk együtt. Az egész egy nagy kaland, és még nem jutottunk a végére. Nem tudunk a beszélgetéssel betelni, esküszöm, hogy a beszélgetés fontosabb a házasságban, mint a szex. A házasság óriási segítség a munkámban, mert a feleségem mindent elrendez, hogy nekifoghassak a munkának, és megszakítások nélkül dolgozhassak.

Hecht egyetért: „Az egyetlen dolog, ami szerintem a költészethez nélkülözhetetlen, az a csend – és az idő. És ha van egy megértő társad, akkor ő gondoskodni fog róla, hogy ne zavarjanak meg, hogy kellő csend vegyen körül, és legyen időd.” A házastárs mint a külvilág erőteljes hatásai elleni védőpajzs témája újra és újra megjelent, gyakorlatilag minden stabil házasságban élő egyénnél. Linus Pauling, aki ötvennyolc évet élt egyetemi szerelmével, mielőtt megözvegyült volna, ezt a politikailag nagyon inkorrekt tanácsot adta egy képzeletbeli fiatal kutatónak:

Fel kell menned Corvallisba, Oregonba [itt található az Oregoni Egyetem], és körül kell hogy nézz valami fiatal nő után, aki háztartástudományból diplomázik. Velem ugyanis ez történt. Azt hiszem, szerencsés voltam, hogy a feleségem érezte, az ő kötelessége és örömeinek forrása a családja, a férje és a gyerekei. És hogy a legtöbbet azzal segíthet, hogy gondoskodik róla, hogy a háztartással kapcsolatos problémák ne idegesítsenek; hogy ezeket a problémákat elintézi úgy, hogy minden időmet a munkámnak szentelhessem. Szóval ebből a szempontból igazán nagy szerencsém volt.

John Gardner, akinek politikai karrierje során nagyon sok stresszel kellett megküzdenie, úgy véli, hogy elméje épségét elsősorban harmonikus családi életének köszönhetően sikerült megőriznie:

Már ötvenhét éve vagyunk házasok, épp tegnap volt ötvenhét éve, és én nagyon, nagyon családközpontú vagyok. A két lányommal, akik már középkorúak és a gyerekeikkel – a négy unokánkkal – egészen szorosan összetartozunk, és ez nekem nagyon fontos. Azt hiszem, kell valaminek ellensúlyoznia az aktív életet, különösen azt, ami lestrapálja az embert, a harc, a közéleti szereplések és így tovább.

Elkerülhetetlenül akadtak csúnya feszültségekkel teli házasságok. Kreatív eredményt elérni akármilyen területen már magának az embernek is elég stresszes; még sokkal stresszesebbek az ember társának. Tulajdonképpen meglepő, hogy általában milyen súlyosnak érezték ezek a személyek a felelősséget, hogy kapcsolataikat stabilan tartsák. John Reed huszonhét évnyi házasság után vált el; amikor a felesége egy éven át kórházi kezelésre szorult, az ő pályája pedig gyorsan ívelt felfelé, Reed szabadságolta magát, hogy gondját viselje négy – két és tizenkét év közötti gyereküknek. „Azzal töltöttem az évet, hogy papásat játszottam velük, ami visszamenőleg a legjobb befektetési döntésnek bizonyult, amit valaha hoztam. Gyerekeket nevelni messze kifizetődőbb dolog, mint pénzt keresni egy vállalatnak, már ami a megelégedettséget illeti.” Jacob Rabinow felesége, aki közel hatvan éve kötött házasságot a feltalálóval, beletörődően összegzi a helyzetet: „Egy feltalálóval élni olyan, mint egy megszállott golfjátékossal, csakhogy ez nem csupán a hétvégekre korlátozódik!”

Ravi Shankar 1967-ben vált el első feleségétől. Sok évvel később ismerte meg mostani feleségét, akit találkozásuk után tizenkét évvel vett el:

És higgye el, most sokkal boldogabb vagyok. Kibékültem önmagammal, és ez olyasvalami, ami hiányzott. Annyit rohantam, sohasem szántam időt a családomra. És tudja, magamat kell hibáztatnom, hogy nem tudtam igazi családapa lenni. De most először átélem ezt a csodálatos élményt. Feleségem nem előadóművész, de zenész és táncos is. Nagyon kedves és segítőkész. Szeretem őt, és most már nagyon nyugodt vagyok.

Női szemmel

A mintánkban szereplő házasságban élő nők ugyancsak úgy érezték, hogy férjük lehetővé teszi számukra, hogy a munkájukra koncentrál hassanak. A szobrász Nina Holton a következőképp válaszolt a kérdésre, hogy az életében mire a legbüszkébb: „Arra, hogy olyan szerencsés voltam, hogy nagyon jó családi életem volt, férjem, akit szeretek, és aki minden szempontból csodálatos volt, valamint saját érdeklődésem sok minden, különösen a szobrászat iránt, ami ennyire teljessé és bizonyos módon megdöbbentően széppé tette az életemet. Ezekre így együtt.” A Princetonon tanító történész és forgatókönyvíró, Natalie Zemon Davis házassága Torontóban tanító férjével sok különlétet élt túl. Mindennap hívják egymást, és a legtöbb hétvégét együtt töltik.

Ezen kívül a férjek gyakran feleségük mentorai voltak, és segítették őket karrierjük elindításában. Margaret Butler azt meséli, hogy nagyrészt azért tudott felülkerekedni munkaadójának a tudósnőkkel kapcsolatos szkepticizmusán, mert „a férjem elképesztően biztos hátteret adott. Neki köszönhetem” Elisabeth Noelle-Neumann 1945-ben alapította a közvélemény-kutató intézetet, amit jelenleg a nála jóval tapasztaltabb férje segítségével irányít. A fejlődéspszichológus, Bernice Neugarten nőknek szóló tanácsa a szakmai és a családi élet összeegyeztetésére a következő:

Laza, higgadt hozzáállással lehet megoldani. Jobb, mintha mindenen felidegesítenéd magad, ha képes vagy rá, és sikerül is. Az én férjem nagyon megértő volt ebben. Azt mondta: „Csináld úgy, ahogy neked jó, és én mindenben segítek. Amíg a gyerekekről gondoskodni tudunk, emiatt nem aggódom, addig úgy használod ki az idődet, ahogy akarod.” Ez nagyon fontos volt nekem. Voltak barátnőim, akiket nem támogatott ennyire a férjük. A negyvenes-ötvenes évekről beszélünk, nem a kilencvenes évekről.

Ám az egyenlőtlen nemi szerepek a kreatív nők házas életébe is sok bizonytalanságot hoznak. Elise Boulding, aki csellózott és zenetudományi tanult az egyetemen, egy évvel a diplomája megszerzését követően házasodott meg. Férje, Kenneth addigra már nemzetközi hírnevet szerzett közgazdászként. Ő ismertette meg Elise-t a társadalomtudományok szakirodalmával és azokkal az új szemléleti irányzatokkal, amelyek mentén a világbéke megteremtésének feladatáról-az Elise-t egyik leginkább foglalkoztató problémáról – akkoriban gondolkodtak. Mesterfokozatot szerzett szociológiából, és készen állt rá, hogy elindítsa társadalomtudományi karrierjét. Aztán a Boulding házaspárnak született öt gyermeke, kétéves időközönként. Minden gyereket akartak, de a tíz év pelenkákkal töltött idő szakmailag jóval férje mögé utasította Elise-t. Ezek után nem volt könnyű mindig az ő árnyékában lenni, és sok évbe telt, amíg megtalálta saját tudományos identitását és magabiztosságát.

A költő Hilde Domin egy kiváló klasszika-filológushoz ment hozzá. Bár erős kötelék fűzte őket egymáshoz, és házasságuk boldog volt, Hilde úgy érezte, hogy férje féltékeny írói próbálkozásaira. Amikor először mutatta meg neki egyik versét, férje gúnyosan csak ennyit mondott: „No, nézd csak, miből lesz a cserebogár!” Hilde csak férje halála után szentelte magát teljesen az írásnak, és nem sokkal ezután az egyik legolvasottabb költő lett Németországban.

Az általában igen erős egyéniségek között kialakuló feszültségek miatt a kapcsolatok néha nem állják ki a szakítópróbát. Ugyanakkor a válás az esetek többségében békés, és a felek baráti alapon még találkozgatnak. Hazel Henderson (aki azóta újraházasodott) meséli:

Tíz éve váltam el. Még mindig nagyon jóban vagyok a volt férjemmel, de meg kellett barátkoznom a gondolattal, hogy nem tudok úgy feleség lenni, ahogy azt ez a kultúra definiálja. És neki minden joga megvolt hozzá, hogy feleséget keressen magának. De amíg a lányunk nem lett tizennyolc éves, addig nem váltunk el, és azt hiszem, a kötelességeinket egészen jól teljesítettük, és jó a kapcsolatunk egymással.

Brenda Milner, aki szerint férje „óriási segítség volt” a karrierjében, később elvált, de fenntartja: „valószínűleg ő a legjobb barátom. Úgy értem, nincs köztünk semmi keserűség, sőt inkább ellenkezőleg. A mai napig nagyon nagy hatással vagyunk egymásra. Kifejezetten sokat beszélgetünk.”

Ezek a beszámolók a kreatív személyek kapcsolatairól annyira sokfélék, hogy egyetlen állítást sem bizonyíthatnak. Azonban megcáfolhatják azt a széles körben elterjedt nézetet, hogy a kiemelkedően kreatívat alkotó emberek általában promiszkuisak, és az emberi kapcsolataik terén megbízhatatlanok. Úgy tűnik, valójában ennek az ellenkezője az igaz: Ezek az egyének tisztában vannak azzal, hogy a hosszan tartó, kizárólagos kapcsolat a legjobb biztosítéka annak, hogy megőrizzék a kreatív foglalatosságikra való összpontosításhoz szükséges szellemi békét. És ha szerencséjük van, megtalálják azt a partnert, aki ezt nyújtani tudja a számukra.

A karrierépítés

A kreativitás ritkán egyetlen pillanat terméke; ennél talán gyakrabban egy egész élet munkája kell hozzá, mint például Darwin esetében, akinek hosszadalmas adat-és hipotézisgyűjtése végül az evolúciós folyamat korszakalkotó leírásához vezetett. Igaz, hogy a matematikában és a természettudományokban általában néhány rövid cikk – mint például Einsteinnek a speciális relativitásról irt 1905-ös cikke – elég nagy hatású lehet ahhoz, hogy a tudás egy egész tartományát megváltoztassa. A fizikus Freeman Dyson azt vallja, hogy tudományos státuszát a Physical Review-ban 1948-ban megjelent két cikke alapozta meg. Hat hónapon át törte a fejét a problémán, néhány órába telt a megfejtés, és további hat hónapig tartott, amíg megírta a cikkeket. Ugyanakkor még az ilyen kivételes esetekben is megmutatkozik a kreatív folyamat igazi kiterjedése, amennyiben hozzávesszük a nagy eseményeket megelőző éveket, a több éves képzést és elmélkedést: a folyamat sokkal hosszabb, mini amilyennek akkor tűnik, ha csak az egyedi, kulcsfontosságú epizódot vesszük figyelembe.

A kreatív vívmányok többsége egy adott érdeklődési tartomány iránti hosszú távú elköteleződés része, mely elköteleződés valahol a gyerekkorban kezdődik, és az iskolán keresztül az egyetemen, a kutatólaboratóriumban, a művész műtermében, az író padlásszobájában vagy a vállalatnál folytatódik. Amint azt ez a lista is mutatja, a pályautak nagyon változatosak annak függvényében, hogy a kreatív személy mely tartományban aktív. Egy költő pályája nagyban különbözik egy nagy energiájú asztrofizikusétól vagy egy bankcsoport elnök-vezérigazgatójáétól. Sőt, a nők és férfiak karrierútjai ugyanazon alterületen belül is nagyon változatosak lehetnek. Van egyáltalán bármilyen közös vonás egy ennyire sokszínű csoportban?

Bizonyos értelemben minden kreatív egyén karrierje hasonló: A szó hagyományos értelmében ezek nem karrierek. Legtöbbünk belépő szinten csatlakozik egy szervezethez, néhány évig ellát egy meghatározott feladatot, majd egy magasabb szinten távozik. Amit ez alatt a periódus alatt csinálunk, az nagyjából előre ismert, és ha mi nem tennénk, mások elvégeznék ugyanazt a munkát. Egy munkás kezdheti szerszámkészítő ként, és távozhat műhelyvezetőként; egy tanár dolgozhat harminc ével, azután lehet belőle igazgató; egy sorkatonából lehet őrnagy; egy fiatal ügyvéd végül a cég partnere lehet, és így tovább. Ezek a szerepek viszonylag állandóak, mi pedig igyekszünk betölteni őket. Igaz, hogy a posztindusztriális gazdaságban, amelyet most kezdünk megtapasztalni, ez a minta veszít merevségéből, de továbbra is nagyon meg lennék lepve, ha a legtöbb ember nem a számára előre kijelölt karrierúton menne végig.

Ezzel ellentétben a kreatív személyek kénytelenek feltalálni a munkákat, amiket egész életük során végeznek majd. Freud előtt az ember nem lehetett pszichoanalitikus, a Wright fivérek előtt nem lehetett repülőmérnök, Galvani, Volta és Edison előtt villanyszerelő vagy Röntgen előtt radiológus. Ezek az egyéniségek nemcsak új gondolkodásmódokat találtuk ki, hanem egyben a maguk által felfedezett tartomány első gyakorlati szakemberei is ők voltak, és lehetővé tették mások számára, hogy munkát kapjanak és karriert építsenek e tartományban. A kreatív egyének nem választanak pályát; hanem létrehozzák. Mindemellett ezeknek az úttörőknek meg kell teremteniük azt a közeget, amely követi gondolataikat, különben felfedezéseik hamar eltűnnek a kultúrából. Freudnak orvosokat és neurológusokat kellett táborába csábítania; a Wright fivéreknek meg kellett győzniük más gépészeket, hogy a repülés egy lehetséges életpálya lesz. Mivel egy karrier csak egy adott közegen belül lehetséges, ha egy ember egy nem létező közegben akar karriert befutni, akkor fel kell találnia. Éppen ezt teszik azok, akik új tartományokat hoznak létre.

De mi a helyzet az írókkal, zenészekkel és képzőművészekkel? Mivel a legősibb foglalkozásokról van szó, nem állíthatjuk, hogy a kreatív költő teremti meg a költői szerepet. Nekik viszont azzal kell szembenézniük, hogy minden egyes költőnek, zenésznek vagy képzőművésznek, aki valami jelentőset alkot, meg kell találnia a módját, hogy úgy írjon, komponáljon vagy fessen, mint őelőtte senki más. Vagyis amíg a művészek szerepe régi, munkájuk lényege minden előzmény nélküli. Két példa – az egyik a tudomány, a másik a művészet területéről – segíthet szemléltetni, miben áll egy kreatív karrier megteremtése.

Rosalyn Yalow szülei tanulatlanok voltak, de olvastak gyerekeiknek, és elvárták tőlük, hogy egyetemre menjenek. Rosalyn valami oknál fogva – és ő hajlik rá, hogy ezt valahogy a genetikai örökségével kapcsolatosnak higgye – mindig biztosnak érezte, hogy így vagy úgy, de sikeres lesz az életben. Még mindig élénken él emlékezetében hároméves korából az a kép, amikor bokszkesztyűben áll a földön fekvő bátyján (aki végül a postán talált állást). Az iskolában azon kapta magát, hogy élvezi a matekot:

Jó voltam matekból, és általában véve is jó tanuló voltam. Keményen dolgoztam, és mindig örömmel vettem, ha extra feladatokat akartak adni nekem.

Kérdés: Ezeket azért csinálta, mert megkérték rá? Azért, mert az ön számára ez volt a siker elérésének módja?

Válasz: Nem, nem a sikert láttam benne. Azért csináltam, mert szerettem csinálni. Tudja, Otis, a fizikatanár bemutatókat tartott, hogy szemléltesse a fizika alapelveit. Nos, meg kellett dolgozni érte, hogy ezek a demonstrációk aztán működjenek. Ezért kiadta nekem a feladatot, hogy próbáljam meg. Érdekes dolog volt, szerettem csinálni. Ezekre a dolgokra szívesen áldoztam az időmből.

A gimnáziumban és az egyetemen Yalow-nak abban a szerencsében volt része, hogy természettudományokból és matekból végig olyan tanárai voltak, akik felismerték képességeit és motivációját, és egyre nehezebb feladatokkal folyamatosan követelmények elé állították. Ez alatt az idő alatt olvasta Marie Curie életrajzát is. A kötet komoly benyomást tett rá, Marie Curie pedig onnantól kezdve távoli példaképül szolgált számára. Az egyetemen a harmincas években kialakította (generációjának legtöbb tudósa által osztott) véleményét, hogy a „fizika a legizgalmasabb terület a világon”. Különösen a mesterséges radioaktivitás vonzotta, mert érezte, hogy az olyan eszköz, amely a tudomány számos területét nyithatja meg, és a kémiában és a biológiában egyaránt fontos lehet.

A kor nagy fizikai felfedezéseitől indíttatva, egyetemi tanára azt tanácsolta Yalow-nak, hogy menjen tovább egy doktori iskolába, és legyen fizikus. Ebben az időben mindenhol nagyon kevés tisztán fizikusi állás volt. Szülői nyomásra még az olyan jövőbeli óriások, mint Wigner Jenő vagy Szilárd Leó is mérnöki tudományokra specializálódott, hogy szükség esetére legyen egy biztos, elismert szakmájuk. Yalow imádta a fizikát, de hogy bebiztosítsa magát, felvette a gyorsírást, hogy ha minden más kudarcba fulladna is, elvállalhasson egy titkárnői állást.

De megint szerencséje volt. Részben amiatt, hogy a második világháború annyi szabad helyet hagyott a doktori iskolákban, felvették az Illinois-i Egyetemre, ahol asszisztenskedhetett és kísérleti tapasztalatot szerezhetett. A másik szerencsés egybeesés az volt, hogy új technológiák egész generációja jelent meg a piacon: a ciklotron, a betatron, mindenféle új gép, amivel izotópokat lehetett tanulmányozni, amelyeknek a tulajdonságai – így érezte – fontos gyakorlati alkalmazásokhoz vezethetnek a tudományban.

1947-ben a Bronx Veterans Administration Kórház felvette a sugárterápia osztályára. Mindenki orvos volt, míg Yalow egyetlen biológiakurzust sem végzett egész életében. Azonban az orvosokkal szorosan együttműködve lassanként rájött, hogyan segíthet a sugárzásról meglévő fizikai tudása a humánfiziológia és a betegségek rejtélyeinek megoldásában. 1950-ben egyesítette erőit egy orvossal, Solomon A. Bersonnal, és néhány éven belül létrehozták azt a radioizotóp osztályt, amelyből később a nukleáris medicina osztály lett. Azelőtt ilyen osztály nem létezett; Yalow egyike volt azoknak, akik „feltalálták” a nukleáris medicinát. Ma bejáratott karrierek léteznek ezen a területen, amely fél évszázaddal ezelőtt nem is létezett.

Yalow a nukleáris medicina laboratóriumban töltött évei alatt kezdte el azt a kísérletsorozatot, amely végül legjelentősebb felfedezéseihez vezetett. Miközben megpróbált rájönni, hogy bizonyos emberek miért szenvednek cukorbetegségben, laboratóriumának a rádium izotópot nemcsak az inzulin, hanem a peptidhormonok és a szervezet által termelt antigének megmérésére is sikerült felhasználnia. Ez vezetett a radioimmunológiai módszer (radioimmunoassay method – RIA) kidolgozásához, amit Yalow és Solomon Berson 1959-ben először az inzulinkoncentráció mérésére használt cukorbetegeknél, ám amit nem sokkal ezután több száz egyéb diagnosztikai feladatban is sikerrel alkalmaztak. Ennek következtében Yalow az orvoskutató társadalom által áhított díjak sorát nyerte. 1976-ban ő lett az első nő, aki orvostudományi alapkutatásért Albert Lasker-díjat vehetett át, 1977-ben pedig elnyerte az élettani és orvosi Nobel-díjat.

Yalow pályáján semmi sem volt bejáratott. Csak az alapfizikai képzése volt hagyományos. Azonban ezután a sugárfizika még mindig fiatal tudományára specializálódott. Később az első tudósok egyike lett, akik a sugárfizikát biológiai problémákra alkalmazták. Ő volt továbbá az első, aki felfedezett egy módszert, amely során radioizotópokkal meg lehet mérni, hogy mi történik az emberi testben. Pályáján nem volt számára követendő modell. Nem volt olyan állás, olyan szerep, amiben azt csinálhatta volna, amivel végül később foglalkozni kezdett. Természetesen sok kedvező körülménynek kellett egybeesnie: a fizika elméleteinek fejlődése; a hozzáférés a sugárzás létrehozására és mérésére alkalmas, a háborúból fennmaradt, méretes gépekhez; maga a második világháború, ami Yalow számára lehetővé tette, hogy megkapja a szükséges oktatást; a támogató szülők és az összes bátorító tanár; és végül az elismerés egy már nagy hagyományokkal rendelkező tudományos közeg (az ő esetében az orvostudomány) részéről, amely legitimizálja az új terület kialakítására irányuló próbálkozásait. E nélkül a ritka egybeesés nélkül nem valószínű, hogy Yalow képes lett volna elérni mindazt, amit elért. Mindezeket a részleteket azonban neki magának kellett összehoznia, recept nélkül. Hogyan csinálta?

Yalow nagyon egyszerűen magyarázza sikerét: „Mindig érdekelt a tanulás, és mindig érdekelt, hogy amit tanultam, azt hogyan tudom alkalmazni.” Lényegében azzal töltötte az életét, hogy orvosokkal beszélgetett, kiderítette, hogy milyen problémákkal szembesülnek, megpróbálta ki találni, hogy kísérleti úton hogyan oldhatná meg ezeket a problémákat, aztán lefuttatta a kísérleteket. A kísérleti eredmények ritkán perdöntőek: ezért eltűnődött azon, amit talált, megbeszélte munkatársaival, lefuttatott néhány újabb tesztet, és számos alkalommal megismételte az egész kört, mielőtt – ha szerencséje volt – valami érdekes kijött volna. Legfontosabb felfedezését például így írja le:

Valami egyszer csak ott van, és rájössz, hogy találtál valamit. Úgy értem, pontosan úgy, ahogy a radioimmunológiai módszerek kialakultak. Azt a hipotézist teszteltünk, mely szerint a cukorbetegek gyorsabban bontják az inzulint, és a felnőtt cukorbetegeknek ezért nincs elég inzulinjuk. Szóval jelölt inzulint [vagyis kémiailag megjelölt inzulint, amelynek így mérhetővé válik a helye és a felszívódási sebessége] adtunk he nekik, és azt láttuk, hogy nem gyorsabban, hanem lassabban tűnik el! Szóval azt kellett megvizsgálni, hogy miért tűnik el lassabban. És megtaláltuk az antitestet. Szóval megpróbáltuk meghatározni az antitestek mennyiségét, és amikor megcsináltuk, rájöttünk, hogy visszamenőleg meg tudjuk mérni az inzulint is. Nem akartunk radioimmunológiai módszert kidolgozni; mellékesen botlottunk bele. Aztán, amikor a radioimmunológiai módszer már megvolt, azt mondtuk: „Ah! Mindenféle dolog mérésére felhasználhatjuk.”

A fentiek szerint persze minden nagyon könnyűnek hangzik. Hosszú évek izgalmas, de kimerítő munkáját tömöríti néhány mondatba. Mindazonáltal nagy vonalakban ugyanez a helyzet akár a művészetekben vagy a fizikában, akár a költészetben vagy az üzleti életben történik az áttörés: egy új módszert azért fedeznek fel, mert a személy mindig nyitott az új ismeretekre, és megvan benne a hajtóerő, hogy végigvigye az új ötletet, amely ezekből az ismeretekből ered. Érdekes lehet Yalow pályáját egy művészével összehasonlítani.

Amikor Michael Snow 1994-ben interjút adott nekem, Toronto utcai lámpáin Snow leghíresebb alkotásának színes plakátjai lógtak: a Walking Woman (Sétáló nő), egy különösképpen lendületes, csábító női alak körvonalai. A plakátok három, a műveiből összeállított retrospektív kiállítást harangoztak be: egyet, amely az Ontario Gallery of Art szinte egész kortárs kiállítórészét elfoglalta, és kettőt divatos helyeken a város más részeiben. Ugyanebben az időben koncerteken mutatták be zenéit, a mozikban pedig futott néhány kísérleti filmje. Az interjú napján több távolsági hívást is kapott Lisszabonból, a rá következő tavasszal tartandó kiállítással kapcsolatban; a párizsi Pompidou Központból, ahol néhány szobrát megrongálták; és egy felkérést, hogy adja kölcsön néhány képét, hogy kiegészítsék velük a belga festőművész, René Magritte kiállítását. Michael Snow karrierje olyan csúcsponton volt, amelyet csak kevés művész ér el valaha. És mint más kreatív művészek pályáját, az övét sem lehetett semmilyen létező mintából levezetni.

Snow állítása szerint szakadatlanul változó érdeklődése a „zűrzavarral kezdődött, amit azzal próbáltam eloszlatni, hogy valamelyik számomra érdekes médiumra összpontosítottam”. Az egyik ilyen médium a zene volt:

Anyám nagyon jó zongorista volt – még mindig az, kilencvenévesen is; nem profi, és soha nem is akart az lenni, de tényleg nagyon jól játszik. Azt akarta, hogy vegyek zongoraórákat, én meg nemet mondtam. Próbált sokféleképpen meggyőzni, de én csak azért sem voltam rá hajlandó. Azt hiszem, a gimnázium második évében véletlenül hallottam néhány jazzféleséget a rádióban, ami több mint lenyűgözött. Sohasem hallottam korábban ehhez hasonlót, és egyszerűen levett a lábamról. Elkezdett érdekelni a jazz, és tényleg mint valami fanatikus, mindent meghallgattam, találkoztam másokkal, akiket érdekelt a dolog. Szerettem volna tudni így játszani, és elkezdtem magamtól megtanulni.

Két zongoránk volt, egy a felső szinten, egy pedig az alagsorban. Én mindig az alagsorban játszottam. Egyszer anyám lejött, és egy ideig hallgatta, ahogy játszom, én észre se vettem, hogy ott van. Aztán beszélgettünk. Az első dolog, amit mondott az volt: „Te zongorázol. Hogy lehet, hogy te zongorázol?” Szóval elkezdtünk beszélgetni, és én azt mondtam: „Hát, egyszerűen elkezdett érdekelni.” Ő pedig azt mondta: „Nos, akkor leckéket kellene venned.” Én meg azt feleltem: „Nem, jól megvagyok így.”

Így aztán Snow azzal folytatta, hogy csatlakozott néhány kísérleti jazz-együtteshez, eltöltött néhány évet New Yorkban, tanult a helyi zenei élei szereplőitől, megalapította saját együttesét, csinált néhány felvételt, és végül egész komoly hatása lett a kortárs kanadai zene fejlődésére.

Ugyanez a szokásosnak nem nevezhető hozzáállás jellemezte más művészeti formák terén, akármihez fogott is hozzá. Középiskolában a rajz volt az egyetlen tárgy, amiben jó volt. Ezért úgy döntött, hogy képzőművészeti iskolába megy, ahol találkozott egy olyan tanárral, aki igen nagy hatással volt rá – egy olyan tanárral, aki felfigyelt a munkáira, értékelte őket, olvasnivalókat és tanulmányozandó művészeket ajánlott neki. Azt is ajánlotta, hogy pályázzon néhány képével az Ontario Society of Artists csoportos kiállítására. „És a képeimet elfogadták, ami egyfajta szenzáció lett, mivel azelőtt egy diák műveit sem fogadták el.” Mikor befejezte az egyetemet, absztrakt festményei már nagy figyelmet keltettek. De Snow-nak, sok kortársához hasonlóan, elege volt a kétdimenziós felületek korlátaiból, és gyanakvóvá vált a festmények felhasználásával kapcsolatban is, amiről a képek vásárlói legtöbbször „dekorációs elképzeléseik” alapján döntöttek. Ennélfogva átevezett a szobrászat, a fotóművészet, a holográfia és a filmművészet területére, hogy felfedezze a különböző médiumok és anyagok lehetőségeit. Ez alatt az idő alatt továbbra is zavartnak és bizonytalannak érezte magát. Először a hatvanas évek közepén jött rá, hogy kezd igazi művésszé válni:

Igen, ez már-már kínos. Bizonyos értelemben az elismeréstől függ. Azt hiszem, nem kéne ebben semmi kínosat találnom. A Wavelength (Hullámhossz) című filmem nyert egy fesztiváldíjat. Nagy nyilvánosságot kapott, és nyertem ötezer dollárt, ez volt a fődíj. Nem hittem, hogy bármi maradandó lesz belőle. Azt gondoltam, leforgatom ezt a filmet, és remélem jó lesz. Aztán megnyerte a díjat, és nagy nyilvánosságot kapott, aztán felkértek, hogy tegyek egy turnét a filmjeimmel, és benne voltam valami gyűjteményben, és megvolt a karrierem.

Habár minden kreatív személynek, aki új területre merészkedik, saját magának kell kiépítenie pályáját, ez különösen igaz a képzőművészekre, a zenészekre és az írókra. Gyakran magukra vannak utalva, a piaci erők hóbortjainak és a változó ízlésnek kitéve, miközben intézmények védelmére nem számíthatnak. Nem meglepő, hogy oly sok ígéretes művész adja fel, és keres menedéket a tanításban, régi házak felújításában vagy az ipari formatervezésben, ahelyett hogy egy ily homályos szakma ismeretlen vizein hánykolódjon örökké. Akik kitartanak, és sikeresek lesznek, azoknak nem pusztán abban kell kreatívnak lenniük, ahogy a tartomány szimbólumaival bánnak, hanem talán sokkal inkább abban, ahogy saját jövőjüket alakítják, egy olyan életpályát, amely révén túlélhetnek, miközben újabb felfedezéseket tesznek abban a különös világban, amelyben élnek.

A generativitás feladata

A fejlődéspszichológus, Erik Erikson szerint a középkorú személyek meghatározó feladata a generativitás elérése. Ez azt a képességünket jelöli, amely segítségével mind génjeinket, mind mémjeinket továbbörökítjük. Az előbbi arra vonatkozik, hogy gyerekeket hagyunk magunk után, utóbbi pedig arra, hogy ötleteinket, értékeinket és készségeinket továbbörökítjük az utánunk következő generációra. Jóval könnyebb megbarátkozni a halandóság gondolatával, ha tudjuk, hogy egy részünk a halálunk után is tovább él majd.

Elterjedt a feltételezés, hogy a generativitás e két típusa – a fizikai és a kulturális – nem fér meg egymás mellett. A rómaiaknak volt egy mondásuk: libri aut liberi (könyvek vagy gyerekek), utalván arra, hogy milyen nehéz e kettőt egyszerre megvalósítani. Tény, hogy számos kultúrában valóban így volt: azoknak, akik könyveket írtak – a korai kereszténység szerzeteseinek, a tibeti lámáknak, a buddhista szerzeteseknek – nem lehetett gyerekük, legalábbis hivatalosan nem. Ugyanakkor persze sok jelentős kivételt találunk, és az ebben a könyvben szereplők általában közéjük tartoznak. A legtöbb megkérdezettnek vannak gyerekei, akiket nagy becsben tartanak („a gyerekeim” volt a leggyakoribb válasz arra a kérdésre, hogy mi tölti el a legnagyobb büszkeséggel), és az is megadatott számukra, hogy lássák, ahogy diákjaik vagy követőik továbbviszik a gondolataikat.

A történész John Hope Franklin így mesél:

Azt mondanám, hogy a büszkeségem legnagyobb forrását azok a PhD-sek jelentik, akiket a Chicagói Egyetemen képeztem ki, és akik közül ma sokan kiemelkedő történészek. Mindenféle kormányhivataloktól kezdve különféle Intézmények tanszékvezetői pozíciójáig nagyon sokféle állásban vannak, és figyelemre méltó mennyiségű publikációjuk van, nagyrészt a 19. századról, ami az én saját területem. Szóval, ha a saját személyes kreativitásomat nem számítjuk, azt mondanám, hogy a bennük való kivetülésem maga is komoly forrása a megelégedettségemnek. Vagyis a tény, hogy átvették, amit tanítottam nekik, és amit a velem való együttműködés során tanultak, és később is valamilyen formában az én karrieremet ismételték meg.

Ravi Shankar hasonló gondolatot fogalmaz meg, de a mester-tanítvány kapcsolat egy másik aspektusára, a fiatalnak az idősebbre gyakorolt hatására fókuszál:

Én akkor érzem magam kreatívabbnak, ha zenészek, ha a haladó tanítványaim között vagyok. Amikor velem vannak, akár csak egy is, ha őket tanítom, akkor sokkal, szóval sokkal élénkebb leszek, és a zene szinte szökőkútként tör fel belőlem. Minden, amit tanultam, és minden, amin gondolkodtam. És tudja, ezáltal az ember tovább gyarapodik. És amikor tanítasz – ez az, amit mondtam korábban – egyúttal te magad is tanulsz. Mert új dolgokat csinálsz, anélkül hogy próbálnád.

A fizikus Heinz Maier-Leibnitz szintén a diákjaival meglévő kapcsolatait említette, amikor arról kérdeztük, hogy mi táplálja leginkább büszkeségét:

De aztán idejöttem Münchenbe, és a sok diákom, valamint az, hogy többet tudtam elvégezni, mint amire egyedül képes lettem volna, és az, ahogy függetlenné váltak, az tényleg valami olyasmi, amit sohasem felejtek el. Amikor tanítasz, tudod, az nem olyan, mint amikor egy könyvből tanulsz. Ott önmagadat adod, akár tetszik, akár nem. Azt reméled, hogy a diákok tanulnak abból, amit látnak, abból, hogy megérzik, amit a tanár érez.

Brenda Milner, aki a gyerekvállalás ellen döntött, mert úgy érezte, hogy az anyaszerep nem neki való, ennek ellenére kifejezetten a generativitás fontossága mellett foglal állást:

Azt hiszem, ahhoz, hogy elérd, no nem a halhatatlanságot, mert az nem létezik, de hogy a hatásod valamennyi időre fennmaradjon, az egyetlen út a diákokon keresztül vezet. Úgy értem, [Donald O.] Hebb a diákjain keresztül él tovább. Én csak egy vagyok közülük. Sokféle diákja volt, akik sokféle területre mentek, de Hebb hatása, gondolkodása mind a mai napig nyomon követhető náluk. Elég, ha megnézzük Petert, az exférjemet, akire Hebb nagyon mély benyomást gyakorolt. Szerintem ez nagyon fontos, így benne maradsz a dolgok sűrűjében, még ha megöregszel is.

Kiállni valamiért

Bár a kreatív személyek egyik legnyilvánvalóbb vonása a kutatási témájukban való legteljesebb elmélyülés, ez a céltudatosság nem gátolja meg őket abban, hogy történelmi vagy társadalmi viták aktív szereplőivé váljanak. Erre a szerepre az egyén néha azután vállalkozik, hogy egy adott tudományos közegben már némi ismertségre tett szert, de az is lehet, hogy ez egész felnőtt életének alapszövete. Egészen meglepő, hogy a mintánkban szereplő egyének közül mennyien vállaltak kockázatot a véleményük védelmében. A két legnagyobb aggodalmat keltő ok a környezetpusztítás – beleértve az atomfegyverkezési versenyt – és a vietnami háború volt. Századunk második felében a kreatív embereket, úgy tűnik, ez a két kérdés mozgósította leginkább.

Miután 1954-ben Nobel-díjat nyert, és legalább egy publikációjával minden idők legnagyobb tudósainak húszas listájára került, Linus Pauling arra fordította energiáit, hogy kollégáit és általában véve az egész népet figyelmeztesse az atomháború veszélyeire. Konferenciákat és tüntetéseket szervezett, melyek során néhány alkalommal a rendőrség őrizetbe vette. Azzal vádolták, hogy kommunista, és annak ellenére bevonták útlevelét, hogy 1962-ben Nobel-békedíjat kapott. A fizikus Viktor Weisskopf, a Union of Concerned Scientists (A törődő tudósok egyesülete) elnökségi tagjaként nagy energiát fektetett a fegyverkezési verseny elleni küzdelembe.

Benjamin Spock, akinek babakönyve feltehetően a Biblia után a világ legnagyobb példányszámban eladott könyve, szintén aktívan tüntetett a fegyverkezési verseny, majd később a vietnami háború ellen. A rendőrség többször őrizetbe is vette. Végül megpróbált tető alá hozni egy harmadik pártot, és ringbe szállt az Egyesült Államok elnöki székéért, hogy megvalósítsa mindazt, amiben hitt. Hasonló pályát futott be Barry Commoner, aki virágzó tudományos karriert hagyott félbe azért, hogy mozgalmat szervezzen a környezeti felelősségvállalásért. Neki is volt egy sikertelen kísérlete az Egyesült Államok elnöki posztjáért. Megpróbálkozott ezzel Eugene McCarthy is, bár az ő esetében – szenátorként – az elnöki székért, való küzdelem nem számított pályamódosításnak.

A színész Edward Asner nagyon tevékeny szakszervezeti és háború-ellenes aktivista lett, a fotóművész Bradley Smith pedig a déli államok börtöneiben töltött sok időt, mert a louisianai és a mississippi gyapotföldek munkásait megpróbálta szakszervezetbe tömöríteni. A képzőművész Lee Nadinget a Délnyugaton több seriff is letartóztatta a köztulajdon rongálása miatt, mert óriási ördögűző jeleket festett az atomlétesítmények felé vezető utakra. Natalie Davies a vietnami háború elleni tiltakozása gyanánt önkéntes száműzetésbe vonult Kanadába. John Gardner otthagyta washingtoni hatalmi pozícióját, hogy olyan civil mozgalmakat szervezzen, mint a Common Cause. Faludy György sok évet töltött koncentrációs táborokban, először a nácik alatt, mert zsidó volt, azután a kommunisták alatt, mert kritikus verseket írt Sztálinról és a rendszerről. A Ljubljanka börtönben Zeisel Évát több mint egy évre magánzárkába helyezték, mert ragaszkodott hozzá, hogy szép ebédlőkészleteket készítsenek egy szovjet gyárban ahelyett, hogy minél olcsóbbak előállítására törekedett volna.

Naguib Mahfouz története jól példázza, hogy milyen bajokba keveredhet az a művész, aki kiáll az igazsága mellett. Mahfouz félénk, visszahúzódó ember, aki imádja a kairói gazdagok nyugodt, álomszerű életritmusát: „Az egyetem elvégzése után munkát és új életstílust akartam: délutánig dolgozni, esténként sétálni egyet, elmenni egy klubba, egy kávézóba.” Ám azzal, hogy regényeiben realisztikusan ábrázolta honfitársai tetteit és gondolatait, valamint az értékekben bekövetkezett gyökeres változásokat, melyek a múlt generációi alatt teljesen felforgatták Egyiptom életét, kiváltotta a kormány nemtetszését, és éveken keresztül házi őrizetben tartották. Aztán, a sors iróniájaként, az emberek életét leíró realisztikus ábrázolásaival az iszlám fundamentalistákat is magára haragította, akik úgy vélték, hogy Mahfouz nem tiszteli a vallás abszolút tekintélyét, és támadólag lép fel ellene. Az író aztán aláírt egy olyan nyilatkozatot, amely károsnak nyilvánította a „kulturális terrorizmust”, s amelyben kijelentette: „Egyiptomban többé nem az állam képviseli a cenzúrát, hanem a fundamentalisták fegyvere.” A rendőrség később talált egy halállistát, amin Mahfouz neve a sor elején szerepelt; a kormány ekkor fegyveres testőröket ajánlott fel neki. Mahfouz azonban, más megfenyegetett értelmiségiekkel ellentétben visszautasította a védelmet. Aztán 1994-ben egy októberi estén, amint a nyolcvankét éves író kedvenc kávéháza felé tartott, hogy egy kicsit eldiskurálgasson író kollégáival, megállt mögötte egy Mercedes, kipattant belőle egy férfi, és hátulról leszúrta.

A fenti példák egyáltalán nem akarják azt sugallni, hogy a kreatív személyek okvetlenül érdeklődnének a körülöttük lévő világ iránt, tevőlegesen részt vennének benne, és hajlandóak lennének borsos árat fizetni meggyőződésükért. Azt a gyakran hangoztatott nézetet viszont egyértelműen cáfolják, hogy a kiemelkedő művészek és tudósok túl önzőek lennének, vagy túlzottan beletemetkeznének a munkájukba ahhoz, hogy a külvilág történései komolyan foglalkoztassák őket. Úgy tűnik, hogy az a kíváncsiság és elhivatottság, amely arra ösztönzi ezeket az embereket, hogy saját tudományos közegükön belül új területekre merészkedjenek, afelé is hajtja őket, hogy szembenézzenek azokkal a társadalmi és politikai kérdésekkel, amelyekkel szemben mi, a többség, túlságosan beletörődőek vagyunk.

A karrieren túl

Az ismertté és sikeressé váló kreatív személyek olykor eredeti és hírnevüket megalapozó területükön túlmutató – szerencsére nem feltétlenül radikális – dolgokat is óhatatlanul magukra vállalnak. Két oka lehet annak, amiért ez így alakul. Az egyik belső, a másik pedig külső.

A belső ok akkor kap szerepet, ha a kreatív személyből kifogy a lendület, vagy nem találkozik újabb követelményekkel. Például lehetséges, hogy a tudomány vagy a művészet egy konkrét ága eléri a csúcsot, ahonnan nincs tovább felfelé, vagy lehet, hogy elavulttá válik. Az 1920-as és 30-as években a fizikát átfűtő intellektuális izgalom azóta egyértelműen sokat csillapodott, míg a tudomány más ágai vonzzák a remek fiatal kutatók érdeklődését. A jazz nem az, ami ötven évvel ezelőtt volt, a regényről azt tartják, halott, a festészet pedig a múltba tekint. Azok számára, akik, ezeknek a törekvéseknek szentelték az életüket, nagy a kísértés, hogy új vizekre evezzenek. Vagy elképzelhető, hogy a tartomány még mindig izgalmas, de a személy maga kifogy az ötletekből, vagy úgy érzi, hogy saját specializációja vagy laboratóriumának és eszközeinek hiányosságai túlságosan megkötik a kezét. Az egyetemi kutató ekkor kezd el tanszékvezetői pozíciót keresni, a feltaláló ekkor válik tanácsadóvá, a művész pedig ekkor kezd komolyan tanári állás után nézni.

A témaváltás felé hajtó külső nyomás a környezet által támasztott követelményekből fakad, sok olyan adminisztratív pozíció van, ahol egy tiszteletet parancsoló név sokat ér. A kormányzati szervek és a magánalapítványok is szeretik a kreativitásukról híres vezetőket, és rengeteg egyéb, vonzó ad hoc pozíció adódik. Általában nem a pénz, nem is a hatalom viszi rá a kreatív személyt, hogy elfogadja a felkínált lehetőségeket, hanem az az érzés, hogy van egy fontos elvégzendő feladat, amelyet ő van hivatva megoldani.

Mintánkban a kutatónők többsége – Margaret Butler, Rosalyn Yalow, Vera Rubin, Isabella Karle – idejük nagy részét arra szánják, hogy az országot bejárva előadásokat tartsanak gimnazista lányoknak arról, milyen fontos időben elkezdeni a matektanulást, mielőtt még az egyetemen rájönnének, hogy valamilyen természettudományra szeretnének szakosodni, de nem tehetik, mert nem tudják eléggé a matekot. Sok jó eszű fiatal nő érzi úgy, hogy élete az előrelátás e hiánya miatt siklott félre. Ők mind a négyen részt vesznek különféle – különösen a kutatónőkkel foglalkozó – tudományos társaságok tevékenységében is. Butler lakóhelyének közéletében tevékenykedik, Yalow pedig a sugárzásbiztonságról tart előadásokat.

A kreatív tudósok előbb vagy utóbb bekerülnek a tudománypolitika és a tudományszervezés vonzáskörébe, és ha jónak bizonyulnak, bele fognak második vagy harmadik karrierjük építésébe, saját munkájuk helyett az „isteni kötelességet” teljesítve. Manfred Eigen még mindig egy hatalmas laboratóriumot vezet a göttingeni Max Planck Intézetben, ahol reményei szerint demonstrálni tudják majd a szervetlen molekulák között zajló szelekciós folyamatok működését – így világítva rá arra, miként működhetett az evolúció még azelőtt, hogy az élet megjelent volna a Földön. Egyre több idejét tölti továbbá olyan tevékenységekkel, mint díjak és ösztöndíjmegbízások átadása a Német Kutatási Alapítvány nevében, hivatalos konferenciákon való részvétel és a zongorázás.

Egy másik német tudós, Heinz Maier-Leibnitz, hosszú és kiemelkedő tanári és kutatói karriert futott be, mielőtt az 1950-es években belefogott volna az első európai kísérleti atomreaktor megépítésébe és vezetése be Grenoble-ban. Nyugdíjba vonulásakor a Forschungsgemeinschaft, az amerikai National Science Foundation (Nemzeti Kutatási Alapítvány) elnöke lett. Ebben az állásában kormányzati tisztségviselőknél és politikusoknál lobbizott kutatási programok nevében, támogatások és ösztöndíjak adminisztrációját felügyelte, és harcolt a médiával, hogy meg őrizze a tudomány pozitív képét. Amikor újra visszavonult, bestseller szakácskönyveket kezdett írni, míg informálisan megmaradt a bölcs, öreg tudós szerepében; társszerzős cikkeket írt, és ellátogatott egy-egy konferenciára.

Azt hihetnénk, hogy legalább a képzőművészt, a zenészt és az írót nyugton hagyják, hogy szobája magányában, inspirációit követve alkothasson. De nem ez a helyzet. Robertson Davies jelenlegi munkáiról beszél, említve mindazon külső és belső erőket, amelyek elterelik a figyelmét az írásról:

Jelenleg elég elfoglalt vagyok, mert most fejeztem be az egyik regényemet, épp a kiadás előtti fázisban van, és ez egy csomó egyeztetést kíván a kiadóval, meg a tördelt korrektúra javítgatását. Ilyesmiket. És ez igen sok időmet elveszi. Emellett vár rám egy pár nyilvános beszéd, amit elő kell készítenem, és elő kell adnom. Mert elég sokat vesződöm a nyilvános beszédekkel, és nem szeretek felszínes hülyeségeket mondani.

Aztán elég sokat kell majd utaznom az új könyvem miatt, mert, tudod, egy író nem teheti meg, hogy csak megír egy könyvet. Egyfajta utazó showmannak is kell lennie, fel kell olvasnia a könyvéből, és beszélgetnie kell az emberekkel.

Emellett eléggé sokat foglalkozom azzal, hogy összerakjam az irományaimat, és előkészítsem őket az Ottawai Nemzeti Archívum számára, és ez jóval több gondot okoz, mint képzeltem. Aztán egy dolog, amivel nehezen birkózom meg: néhány éve egy életrajzíró ír rólam egy könyvet, és nevetséges fényképeket kell találnom magamról, amikor kisbaba voltam, meg ilyen értelmetlen marhaságokat, és nagyon nehéz azt mondani: „Nem csinálom meg.” mert az életrajzírók elszánt emberek, és ha nem csinálod, amit szeretnének, akkor maguktól fogják megtalálni, és Isten tudja, mivel állnak elő. Szóval ügyesen kell kezelned őket.

Davies beszámolója egy másik olyan feladatra is felhívja a figyelmet, amellyel a kreatív egyének a siker elérése után foglalkozni kezdenek: életük leltárának összeállításával. Az archívumok számára át kell válogatni, és meg kell jelölni a leveleket, össze kell gyűjteni és fel kell címkézni az írásokat, össze kell gyűjteni egy múzeumban a festményeket, az emlékeket pedig életrajzokba kell feljegyezni. Amikor költők, zenészek és képzőművészek igazán ismertté válnak, egyre gyakrabban kérik fel őket, hogy vállaljanak tagságot díj-és ösztöndíjbizottságokban. Kikérik véleményüket támogatások ügyében. Újságírók hívják őket, akik a vallásról, a szexről és a politikáról alkotott véleményükre kíváncsiak. A hogy Davies mondja:

Ha ma író leszel, az egyik probléma az, hogy elvárják tőled, hogy valami féle nyilvános előadás szereplője legyél, közéleti figura, és az emberek hallani akarják a véleményed a politikáról, a világban folyó eseményekről, és így tovább, amikről semmivel sem tudsz többet bárki másnál, de mondanod kell valamit, különben elterjed rólad, hogy szörnyű alak vagy, és mindenféle rosszhiszemű dolgokat kezdenek terjeszteni rólad.

Természetesen a mindenre kiterjedő tudás efféle elvárása, ami végső soron felhígítja és elértékteleníti a személy egyéni látásmódját és való, tapasztalatait, nemcsak az írókat sújtja. Ugyanezt a gondolatot fejti ki Wigner Jenő:

1946-ra a tudósok már ugyanolyan rutinosan viselkedtek köztisztviselőként, mint tudósként. Nyilvánosság előtt beszéltek társadalmi és emberi problémákról, a tudós szemszögéből. Legtöbbünk élvezte ezt, a hiúság nagyon is emberi tulajdonság… Jogunk volt, és talán kötelességünk is, hogy életbevágó politikai kérdésekben hallassuk a hangunkat. De a legtöbb politikai kérdésről a fizikusok nem tudtak sokkal többet az utca emberénél.

Az utódlás kérdése

Azok számára, akik életük során kiépítettek egy szervezetet, az utódlás kérdése egyre égetőbbé válik. Ki fogja vezetni a vállalatot? Ki fogja irányítani a laboratóriumot, ha a mostani főnök nyugdíjba megy? Túl fogja élni az intézmény annak a személynek a távozását, aki az életét tette rá? E kérdések rendkívül fontossá válnak az élet vége felé. Ezek közül a személyek közül kevesen értenének egyet Madame Pompadour lemondó szellemességével: „Utánam az özönvíz!”

Robert Galvin az utolsó három évét a Motorola vezérigazgatói székében azzal töltötte, hogy gondoskodjon róla, hogy a „megfelelő” utód már készen álljon, amikor eljön a visszavonulás ideje. Egy rossz választás veszélybe sodorhatta volna a dinamikusan virágzó, több tízezer alkalmazottat foglalkoztató céget, amelynek fejlesztésére minden energiáját rááldozta.

Elisabeth Noelle-Neumann 1945-ben, közvetlenül a második világháború után indította el közvélemény-kutató intézetét. A férj-feleség vállalkozást az egyik legnagyobb és legelismertebb ilyen típusú céggé növelték, több száz teljes munkaidőben foglalkoztatott és több ezer részidős alkalmazottal. Intézményének sikerében nagy szerepet játszottak a német társadalmi és politikai vezetőkkel ápolt személyes kapcsolatai, a mintavételi eljárások terén elért áttörései, valamint belső késztetése. Most, hogy már túl van a hetvenen, érthető, ha alkotása jövőjéért aggódik. Ki lehet az alkalmazottai közül az, aki leginkább fenn tudja tartani a cég presztízsét és sikerességét.

Klein György, aki a Karolinska Intézetben hozott létre egy laboratóriumot a ráksejtkutatásra, még messze van a nyugdíjról, azonban ő is egyre gyakrabban fontolgatja, hogy a neki dolgozó körülbelül öt tucatnyi tudós közül melyiket kellene felkészíteni a laboratórium irányításának átvételére. Egy labor sikeres vezetéséhez ragyogó intellektus, pénzügyi körültekintés és viszonylag nagy önzetlenség kell. Történetesen, ha Klein olyan valakit léptet elő, aki olyan szinten a saját karrierjével van elfoglalva, hogy a csapat többi tagjának ötleteit a saját céljaira használja, ez a személy valószínűleg elidegeníti magától a legjobb kutatókat, akik aztán máshová mennek dolgozni. Egy intézmény törékeny dolog. És ha egy kreatív ember köré épült, túlélésére a szokásosnál kisebb az esély.

Az idő kérdése

Ha van valami, amiből ezeknek az embereknek igazán kevés van, hát az a rendelkezésűkre álló idő. Nehéz bármelyikükről is elképzelni, hogy unatkozzon, vagy akár néhány percet is szánjon olyasvalamire, ami szerinte nem éri meg a fáradságot. Zeisel Éva meséli: „Amikor egyes korombeli emberek megkérdik, hogy mit kezdjenek az idejükkel, azt felelem: »Kell hogy legyen valami mániád.« Az időd mindig kevés kell hogy legyen, nem pedig sok.” Bradley Smith meg van győződve róla, hogy az ember kénytelen kreatívvá válni, ha el akarja kerülni az ismétlődést és az unalmat. „Nincs időd. Folyamatosan jönnek az új dolgok. Nincs időd unatkozni.”

Most, hetvenes, nyolcvanas és kilencvenes éveikben járva, lehet, hogy hiányzik belőlük a korábbi évek izzó ambíciója, de ugyanolyan koncentráltak, hatékonyak és elkötelezettek, mint azelőtt. „Alig várom már a pénteket – mondja kuncogva John Hope Franklin. – „Azt is szoktam mondani, hogy »Hál’ istennek végre itt a péntek!«, mert ilyenkor már várom a két nap zavartalan munkát otthon.” Munkájuk – minden képességük koncentrált alkalmazása egy általuk választott, arra érdemes cél érdekében – így vagy úgy életük végéig tart, vagy ameddig nem válnak akadályozottá annak végzésében. De akkor miért hívjuk munkának azt amit csinálnak? Ennyi erővel játéknak is nevezhetnénk.

Az emberek többsége minden kultúrában a társadalom által kijelölt életutakat választja. Arra figyelnek, amire a többiek, azt tapasztalják meg, amit a többiek. Iskolába járnak, és megtanulják, amit meg kell tanulniuk: a meglévő álláskínálatból választanak; a helyi szokásoknak megfelelő módon házasodnak és vállalnak gyereket. Nehéz belátni, hogy mi mási tehetnének. Lehetne stabil, bejósolható életünk, ha a legtöbb ember nem lenne konformista? Ha nem számíthatnánk arra, hogy a vízvezeték-szerelők szerelik a vízcsapot, a tanárok tanítanak, az orvosok pedig tiszteletben tartják az orvosi szakma szabályait? Ugyanakkor egy kultúra csak akkor fejlődhet tovább, ha akadnak néhányan, akik nem a megszokott szabályok szerint játszanak. Azok a férfiak és nők, akiket vizsgáltunk, menet közben találták ki saját szabályaikat, egyedi céljaikkal párosítva szerencséjüket, amíg meg nem alkották „élettémájukat” ami egyszerre fejezte ki egyedi szemléletüket és tette lehetővé, hogy megéljenek belőle.

A sors csapásai

Amint az valószínűleg már nyilvánvalóvá vált, a kreatív személyek sem immunisak azokkal a csalódásokkal és tragédiákkal szemben, amelyek mások életét beárnyékolják. Mindazonáltal megadatott nekik a szerencse, hogy van egy hivatásuk, amely lehetővé teszi számukra, hogy a lehető legkevesebbet foglalkozzanak azzal, hogy mi lehetett volna, ha… és tovább tudnak lépni az életben.

Előfordult, hogy egy-egy interjúalany sírva fakadt, amikor egy szülő vagy egy házastárs haláláról beszélt. Néha egyértelműen kiderült, hogy a legsúlyosabb csapás, ami egy felnőttet érhet – egy gyerek elvesztése – maradandó sebet ejtett. A megkérdezettek történeteiben bőségesen találtunk ehhez hasonló és sok kevésbé tragikus eseményt – háborút, bebörtönzést, kudarcokat, pénzügyi gondokat. De a seb nem okozott lelkükben érzelmi posványt, amibe belesüllyedhettek volna; inkább csak még eltökéltebbé tette őket.

A legmaradandóbb sebet sokszor szakmai mentoraik ejtették. Subrahmanyan Chandrasekhar még mindig emlékszik a megaláztatásra, amit akkor érzett, amikor a nagy asztrofizikus, Sir Arthur Eddington kinevette tudományos ambícióit. Frank Offner a mai napig neheztel egyik témavezetőjére, amiért kicsinyes féltékenységből lebeszélte, hogy éljen a pályája elején jelentkező lehetőségekkel, ráadásul a háta mögött befeketítette őt.

Jól szemlélteti ezeknek az egyéniségeknek az akadályok leküzdésére való képességét, ahogyan a nők reagáltak kitartó kérdezősködésünkre arról, milyen nehézségekkel szembesültek a pályájuk során nőként. Legtöbbjük tagadta, hogy a nemi megkülönböztetés vagy a kettős elvárások folytán jelentkező szerepkonfliktus bármilyen negatív hatással lett volna életükre. Jellemző módon úgy álltak a dolgokhoz, hogy „Nézzük, milyen új dolgokat lehet itt még találni!” vagy „Lássunk munkához!” Nem arról van szó, hogy ezek a nők nem tudnak arról a nehézségről, amivel a nők sok más pályán találkoznak. Adott esetben valójában nagyon szenvedélyesen tudtak felszólalni a nők speciálisan korlátozott helye ellen. De egyszerűen úgy érezték, hogy ezek az ügyek saját életüket nem befolyásolják. Vera Rubin válasza általában is jellemző:

Azt hiszem, végig rettenetesen naiv voltam, és ha akadályokba ütköztem, nem igazán vettem őket komolyan. Egyszerűen úgy éreztem, hogy azok, akik akadályt gördítettek elém, nem igazán értették meg, hogy én csillagász akarok lenni. És általában nem vettem tudomást róluk, vagy visszautasítottam, amit mondtak, szóval nem gondolom, hogy az akadályok komolyak voltak. Általában véve, azt hiszem, hogy csak a támogatás hiányáról volt szó. Mindig találkoztam olyan tanárokkal, akik azt mondták nekem – az egyetemen, a doktori iskolában –, hogy keressek valami más tanulnivalót… nekik nem kellenek csillagászok… Nem kapnék állást… Nem ezzel kellene foglalkoznom. Én ezeket egyszerűen nem vettem magamra. Egyszerűen soha nem vertem komolyan. Csillagász akartam lenni, és nem érdekelt, hogy szerintük mit kell lennem, és mit nem. Szóval, valahogy egyszerűen megvolt az önbizalmam, hogy ezekről a kis „tanácsokról” ne vegyek tudomást.

Látszólag nem számított. Úgy értem, hogy az ilyen kérdésekkel az a baj, hogy én megmaradtam a pályán. Biztosan sok ember van – különösen sok nő –, aki csillagász szeretett volna lenni, és nekik ez mind számított, és végül nem lettek azok.

Ez a fajta „naivitás”, a magabiztosság és az én egybeolvadása egy nagyobb tervvel – mint például Rubin esetében a csillagászattal – lökhárítóként működik a kreatív személy és az őt céljai elérésében frusztráló entrópia erői között.

Az entrópia azonban nem tartható örökké távol. A halállal a felfedezőút előbb-utóbb véget ér. Még ennél is rosszabb, amikor megindul a testi leépülés, és tönkreteszi az utolsó éveket. A hetvenhárom éves történész, William McNeill még mindig maga vágja a fát csendes, vidéki pihenőhelyén, egyébként pedig élénk életet él. Az interjú végén azonban eltűnődve mondja:

Nos, egy dologra nem tért ki az interjúban, ami nekem valóban fontosnak tűnik, ez pedig az egészség. Tudja, hogy az ember még mindig különösebb odafigyelés nélkül képes elhinni, hogy a teste azt csinálja, amit kell. Mármost ez abszolút elengedhetetlen ahhoz, hogy végezd a dolgod. És azon tűnődtem, hogy mi történne, ha tényleg beteg lennél. Ha valami valóban egy csapásra megváltoztatná azt, ahogy a világot látod – valami komoly fájdalom vagy valami más. Az egyszerűen egy másik világ lenne, ez a helyzet. Természetesen vannak olyan emberek, akiknek szörnyű, állandó fájdalma, állandó fizikai jellegű problémái vannak. Én sosem voltam ebben a helyzetben, szóval nem tudom, milyen lenne. De az az érzésem – hát, hogy nagyon nehéz lenne lüktető fejfájással felkelni és bármit is csinálni.

Ahogy McNeill megjegyzi, a fájdalom azért olyan borzasztó, mert kénytelenek vagyunk figyelni rá, és megakadályozza, hogy bármi másra koncentráljuk. Így a krónikus fájdalom véget vethet minden komoly munkának. Természetesen, amint ő is említi, vannak, akik még ezt az akadályt is legyőzik. A 16. század egyik legkreatívabb elméjét, Michel de Montaigne-t egész életében kínozta veseköve és egy sor egyéb betegsége. Ennek dacára utazgatott, politizált, és megírta híres esszéit. A Lou Gehrig-kór miatt szinte teljesen béna, tolószékhez kötött Stephen Hawking, mi közben hangszálainak irányítására is képtelen, tovább dolgozik kozmológiai elméletein és tovább utazgat a világ körül. A mi csoportunk azonban ebben a tekintetben is szerencsésnek bizonyult. Egészségük rendületlen, és nem kell próbára tenniük magukat, hogy meglássák, kreativitásuk mennyire képes túlélni a krónikus fájdalmat.

KILENCEDIK FEJEZET –

Kreatív öregedés

A tudósok körében még mindig elég sok vita folyik arról, hogy mi az életkor és a kreativitás közötti kapcsolat. Amikor a témát először vizsgálták, az eredmények arra engedtek következtetni, hogy a kreativitás az élet harmadik évtizedében éri el tetőpontját, és a nagy eredmények kevesebb mint 10 százaléka származott hatvanon felüli emberektől. Mindazonáltal a vélemények megoszlanak arról, hogy mi számít nagy eredménynek. Ha az összteljesítményt vesszük figyelembe, más képei kapunk. A bölcsészettudományokban a művek száma harminc és hetven éves kor között állandónak tűnik, a természettudományokban hasonló a trend, és csak a művészetekben figyelhető meg hatvan után hirtelen hanyatlás. A termékenység a mi mintánkban sem csökkent; ha történt változás, akkor inkább az volt, hogy idősebb korban növekedni kezdett. Linus Pauling kilencvenegy évesen azt állította, hogy hetven és kilencven éves kora között többet publikált, mint bármely ezt megelőző húszéves periódusban.

Újabb tanulmányok szerint nemcsak a mennyiség, hanem a minőség is megmarad a korral, és a személy pályájának néhány leginkább emlékezetre méltó alkotása a későbbi évek során születik. Verdi nyolcvanéves korában írta a Falstaffot, és ez sok szempontból az egyik legjobb operája – stílusában bizonyosan nagyon elüt minden azelőtt írt művétől. Benjamin Franklin hetvenéves korában fedezte fel a bifokális lencsét, Frank Lloyd Wright kilencvenegy éves korában fejezte be egyik fő művét, a Guggenheim Múzeumot; Michelangelo nyolcvankilenc évesen festette meg a vatikáni Paolina-kápolna freskóit. Vagyis az élet sok tekintetben ugyan a húszas években éri el a csúcspontját, a szimbolikus tartomány megváltoztatására való képesség – ami nélkülözhetetlen a kultúrához való hozzájáruláshoz – a későbbi évek során valójában még növekedhet is.

Mi változik a korral?

Az interjú egyik kérdése azokról a változásokról szólt, amelyeket a meg kérdezettek a legutóbbi két vagy három évtizedben tapasztaltak, elsősorban a munkájukkal kapcsolatban. A válaszokból leszűrhetjük, hogy ezek a kreatív egyének hogyan élik meg az öregedés folyamatát.

A válaszadók általában nem sok különbséget láttak ötvenes és hetvenes, hatvanas és nyolcvanas éveik között. Úgy érezték, hogy munkaképességük töretlen, céljaik lényegében ugyanazok maradtak, mint azelőtt, eredményeik minősége és mennyisége pedig nem nagyon különbőzött a korábbiakétól. Az egészségre vagy a testi jóllétre általánosan kiterjedő panaszokkal szinte egyáltalán nem találkoztunk. Egyetlen kivétel nélkül mindenki, még azok is, akik jóval nyolcvan felett jártak, csak pozitívan állt hozzá fizikai állapotához, habár realisztikusan látta konkrét fogyatékosságait és korlátait.

Meglepő, hogy az összes választ figyelembe véve, közel kétszer annyi pozitív változásról számoltak be, mint negatívról. E rózsás kép részben valószínűleg annak a tendenciának tudható be, hogy egy interjú helyzetben általában a legjobb oldalunkat próbáljuk mutatni. Azonban a válaszokban tükröződő általános őszinteség arra késztet, hogy elhiggyem: itt többről van szó, mint puszta benyomáskeltésről. Elvégre nem kellene meglepődnünk azon, hogy amennyiben ezek az emberek egyedi életpályát alkottak maguknak, akkor az élet végéhez is kreatívan fognak hozzáállni.

Az utolsó húsz vagy harminc évben bekövetkező változásokat firtató kérdésre adott válaszok magától értetődően négy alapkategóriára oszlottak. Vagy a fizikai és a kognitív képességek változásairól szóltak, vagy” szokások és a személyiségvonások megváltozásáról, vagy a területtel, illetve a tartománnyal kapcsolatos változásokról. Emellett a válaszok mind a négy kategóriában általában vagy pozitív, vagy negatív értékkel bírtak – így összesen nyolc lehetséges kimenetel volt.

Fizikai és kognitív képességek

Ahogyan azt várnánk, leggyakrabban a személy fizikai vagy mentális teljesítőképességével kapcsolatos változások kerültek említésre. A válaszok nagyjából egyharmada esett ebbe a kategóriába. Azt azonban nem gondoltuk volna, hogy a válaszokban felbukkanó negatív változások mennyiségét ugyanannyi pozitív változás ellensúlyozza majd. Az időskorról festett, általában véve lesújtó kép fényében hogyan lehetséges ez?

A pszichológusok régóta különbséget tesznek az intelligencia két általános típusa között. Az elsőt fluid intelligenciának nevezik, és gyors válaszkészséggel, jó reakcióidővel, gyors és pontos komputációs képességgel jellemezhető. Ezt a képességet olyan tesztekkel mérik, amelyekben a személyt arra kérik, hogy jegyezzen meg hosszú betű-vagy számsorokat. Ismerjen fel komplex ábrákba ágyazott mintázatokat, vagy hozzon következtetéseket logikai vagy vizuális relációk alapján. Feltételezik, hogy ez a képesség veleszületett, és a tanulás nincs rá nagy hatással. Különféle komponensei korán elérik a csúcsot – néhány teszten a tinédzserek a legjobbak, másokon a húszas vagy harmincas éveikben járók. Ezekben a készségekben minden újabb évtized némi leépülést hoz, hetven után pedig még az egyébként egészséges személyeknél is komoly hanyatlás figyelhető meg.

A mentális képességek második típusát kikristályosodott intelligenciának nevezik. Ez a tanulástól erősebben függ, mint a veleszületett képességektől. Idetartozik a józan döntéshozatal, az eltérő kategóriák elemei közötti hasonlóság észrevétele, az indukció és a logikai gondolkodás. Ezek a képességek inkább függnek a reflexiótól, mint a gyors reakciótól, és általában idővel – legalább hatvanéves korig – fejlődnek. Kreatívszemélyiség-mintánkban feltehetően ez az a mentálisképesség-típus fejlődött, vagy legalábbis stabil maradt, még az élet kilencedik évtizedében is.

Ha megnézzük, hogy mi áll az interjúkban, láthatjuk, hogy a leggyakoribb panasz az erő hanyatlása vagy a cselekvés lelassulása. Ez különösen az előadóművészek számára jelent gondot: Ravi Shankar nosztalgiával emlékszik arra, hogy még tíz évvel korábban is forgószélként rohant egyik helyről a másikra – a londoni vágómunkálatokról Indiába, egy film zenéjének felvételére, onnan repülővel egy koncertre Kaliforniába – pillanatnyi késlekedés nélkül; most viszont, hetvennégy éves korában, inkább otthon marad, nem siet sehová, néhány tanítványára összpontosít, és megválogatja a fellépéseit.

Néhány tudós azt is említi, hogy lassabb és megfontoltabb lett. A fizikus Hans Bethe azt mondja, hogy nyolcvannyolc évesen több hibát vét a számításaiban – habár emellett jobban oda is figyel az esetleges hibákra, mint korábban. Egy másik, a nyolcvanas éveiben járó fizikus, Heinz Maier-Leibnitz úgy érzi, hogy noha tettvágya nőtt, ereje nem tart lépést vágyaival. A szociológus James Coleman felidézi, hogy szokása volt elutazni egy másik városba, ahol inkognitóban kivett egy hotelszobát, és mindössze néhány órás alvásokkal megszakítva éjjel-nappal dolgozott ez az életforma ma már távol áll tőle.

Azonban majdnem ugyanennyien állították – elsősorban a hatvanés hetvenéves megkérdezettek –, hogy mentális képességeik az elmúlt évtizedek során változatlanok maradtak, vagy javultak. Ezt a pozitív állításukat arra a meggyőződésükre alapozzák, hogy nagyobb tapasztalatuknak és jobb belátó képességüknek köszönhetően, gyorsabban és hatékonyabban valósítják meg a dolgokat. Robert Galvin például, aki az interjú idején hetvenéves volt, arról számol be, hogy üzleti döntései pontosabbak és hatékonyabbak, mert a rengeteg tanulás folytán mostanra már világosabban látja a nemzetközi kereskedelmet irányító erőket:

Ahogy a világban utazgattunk, megértettük, hogy egyes piacok nyitva állnak előttünk, mások viszont nem. Európa eléggé nyitott volt, Japán pedig nagyon zárt. És ösztönösen éreztük, hogy ez nem mehet így tovább. Nem tudtunk mit kezdeni vele, nem tudtunk róla valami jól hangzó előterjesztést írni. Csak elemi szinten tudtunk róla beszélni. Szóval visszamentünk az iskolapadba, hogy tanuljunk a tudósoktól. A tudósoknak volt ez a fontos fogalma, a szent helyek tiszteletben tartásának elve, ami az üzletben ugyanúgy alkalmazható volt, mint a háborúban. És hirtelen világossá vált az, amit ösztönösen megéreztünk. Most már pontosabban és nagyobb sebességgel tudtunk gondolkodni a nemzetközi kereskedelmi ügyekről.

Barry Commoner úgy érzi, hogy most sokkal okosabb, és sokkal többet tud, mint néhány évtizeddel ezelőtt. Isabella Karle úgy véli, hogy a tapasztalat olyan tudással ajándékozta meg, ami sokkal komplexebb korábbi ismereteinél. Sokan egyetértenek a költővel, Anthony Hechttel abban, hogy az idő csak csiszolta képességeiket. Ezek a pozitív változások mind a kikristályosodott intelligencia példái, azé a képessége, amellyel a kultúrában elérhető információt az egyén saját céljaira tudja fordítani. Amennyire meg lehetett állapítani, a férfiak és a nők pontosan 1:1 arányban adtak pozitív, illetve negatív kimenetelről szóló válaszokat.

Szokások és személyiségvonások

A változások második legtöbbször elhangzó kategóriájában a fegyelmezettséggel és a hozzáállással kapcsolatos témák szerepeltek. Ezek a válaszok negyedét tették ki, és itt pozitív válaszokból kétszer annyit kaptunk, mint negatívból. A negatív változásokba szinte mindig beletartozott a túl nagy nyomás és a túl kevés idő, azzal együtt, hogy a személy vádolta önmagát, amiért még nem tudta megtanulni, hogy ne vállaljon túl sokat. A személyiségvonásokkal kapcsolatos problémák közé tartozott még ezen kívül a türelmetlenség és a bűntudat amiatt, hogy fizikailag nem tartják magukat karban.

A pozitív kimenetelek között szerepelt a kevesebb idegeskedés a teljesítmény miatt, a kevesebb hajtás, valamint a nagyobb bátorság és magabiztosság, illetve a megnövekedett kockázatvállalás. Sokaknál köszöntek vissza Anthony Hecht szavai:

Valószínűleg egy kicsit jobban bízom a tudattalan ösztöneimben, mint korábban. Nem vagyok olyan merev, mint voltam. És ezt magában a verseim minőségében és szövetében is érzem. Szabadabbak metrikailag, egész vázukban. A korai verseim szinte megmerevedtek a buzgalmamtól, hogy egyetlen hibát se vétsek. Emiatt már kevésbé aggódom.

Sok megkérdezett említette, hogy tanult a korábbi hibáiból vagy a munkáját ért kritikából. Ez a fajta tanulás elég fájdalmas lehet. John Reed, a Citicorp vezérigazgatója úgy véli, hogy miután a piacon „véres sebet kapott”, amikor vállalata részvényei nagyot zuhantak a tőzsdén anélkül – és ezért önmagát vádolja –, hogy ezt előre látta volna, az egész vállalatvezetési gyakorlatát meg kellett változtatnia:

Az üzlethez való hozzáállásom nagyot változott az elmúlt évtizedben. Nem gondolom, hogy nincs már bennem ugyanaz a tűz vagy kreativitás, de nem egészen érzem magam ugyanolyan szabadnak. Nincs meg bennem az a fajta abszolút lelkesedés. Egy kicsit lecsillapított a felismerés, hogy az ember tévedhet. Tisztában vagyok néhány hiányosságommal, ismerem őket, mint a tenyeremet, és eléggé érzékeny vagyok rájuk. És amit most csinálok, azt egész jól csinálom, de ez mind önfegyelem kérdése, nem természetesen jön. Más szóval, megfegyelmezem magam, hogy ezeket a dolgokat elvégezzem és elvégeztessem, és nagyon keményen dolgozom ezen. De ez már nem szórakozás, mostanáig viszont a legtöbb dolog, amit csináltam, szórakozás volt.

C. Vann Woodward történészként könnyebb helyzetben van, hogy hibáit kijavítsa: lehozza munkájának újabb kiadását:

Nos, új dolgokat tanultam, és változott a gondolkodásom, meg az írásommal kapcsolatos érveim és következtetéseim is. Például itt van a Jim Crow-ról szó ló könyv. Négy kiadást élt meg, és most gondolkozom az ötödiken, és mindig változik. És ezek a változások nagyrészt a kapott kritikákból származnak, melyeket pedig általában a fiatalabb generáció tagjai fogalmaznak meg. Azt gondolom, a legsúlyosabb hiba, amit egy történész elkövethet, hogy közönyös az újjal szemben, vagy lenézi. Megtanulod, hogy a történelemben semmi sem állandó. Mindig változik. És én is – aki erről írok – egy vagyok azok közül, akik változnak, de remélem, nem rossz irányba.

Az idő nyomásának negatív hatását számos alanyunk megfordította. Ők büszkék voltak rá, hogy saját idejük uraivá váltak. Megint csak azt látjuk, hogy ugyanaz az esemény, ebben az esetben az ember idejének és fizikai energiájának túlzott megterhelése, attól függően, hogy a személy mit kezd vele, lehet pozitív vagy negatív hatású.

Ám még abban az esetben is, ha a személy sikeresen küzd meg a gombamód szaporodó feladatokkal, gyakran teljesen lehetetlen, hogy idejét irányítása alá vonja. Elisabeth Noelle-Neumann mesél saját munkamódszereinek változásairól:

Sokkal rendezettebb és rendszerezettebb lett. Az elmúlt húsz évben sok technikát alakítottam ki, hogy megbirkózzam a rettenetes időhiánnyal – egyre rosszabb és rosszabb lett. Azt hittem, hogy az idő már nem lehet rövidebb, de egyre rövidebb lett.

A csillagász Vera Rubin eleven leírást ad az idő szabta kötöttségekről:

A legnagyobb kihívás az, hogy megpróbálj elég időt szakítani arra, hogy a tudománnyal foglalkozz. Vannak szakmai értekezletek, egy csomó szervezet, bizottságok. Minden csillagásznőnek rendelkezésére állok a nap vagy az éjszaka bármely percében, és ezt bizonyára sokan tudják. Szóval ezzel is foglalkozom talán egy órát naponta. Egyszerűen nagyon nehéz időt szakítani az igazi tudomány számára, én pedig még mindig tényleg nagyon szeretnék dolgozni.

És a többségnél még szerencsésebb vagyok, mert én nem tanítok. Azt hiszem, nagyon elszálltak az elvárásaink önmagunkkal szemben. Úgy értem, hogy ott van a telefon, a fax és a számítógép. Rosszabb napokon tizenhét vagy huszonnégy e-mailt is kapok. Legtöbbször alig tudok válaszolni az összes levélre. Aztán kapom a levonatokat meg a különlenyomatokat meg a leveleket, és nincs egy titkárom vagy titkárnőm, aki néha nagy segítség lenne. De ha ezeket mind elolvasnám, akkor az egész napomat a postával tölthetném.

Míg a férfiak és a nők arányaiban ugyanannyi, a szokásokkal és a személyiségvonásokkal kapcsolatos negatív kimenetelről számoltak be, a nők kétszer annyi pozitív kimenetelt említettek. Úgy tűnik, hogy a nők lelkiekben könnyebben alkalmazkodnak életük kései szakaszához. A férfiakkal összehasonlítva főképp több nyugalomról és kevesebb belső feszültségről számoltak be. Nézzük megint, hogy mit mond Vera Rubin:

Harminc évvel ezelőtt teljesen más volt. Feltettem magamnak a kérdést, hogy lesz-e belőlem valaha csillagász. Úgy értem, óriási kétségeim voltak a pályám elején. Egy hatalmas kétség volt az egész, hogy tényleg megy-e majd a dolog. Nem mintha olyan kitartó lettem volna, csak nem tudtam abbahagyni! Egyszerűen nem tudtam feladni, túl fontos volt nekem. Sosem vált valós eshetőséggé. De sosem voltam biztos benne, igazán biztos, hogy menni fog, és hogy lesz-e belőlem valaha csillagász.

Kapcsolat a területtel

A válaszok egy újabb negyede a kollégákkal, diákokkal és az intézményekkel meglévő viszonyok megváltozását taglalta. A pozitív és negatív kimenetelt tartalmazó válaszok száma megint megegyezett, azonban volt egy fontos különbség: Az összes negatív kimenetelt férfiak említették, míg a pozitív válaszok egyenlően oszlottak meg a két nem között. A férfiak számára láthatóan nehéz a hivatalos intézményi tisztségek korral járó hiányát elviselni; a presztízsés hatalomvesztéssel járó nyugdíj több szenvedést jelent az ő számukra. Eugene McCarthy régóta nem tagja az Egyesült Államok szenátusának; David Riesmannak hiányoznak a tudományos konferenciák, amikre azért nem jár már, mert nem szeret utazni; a fizikus Viktor Weisskopf, mint sok más természettudós kollégája, már nem aktív kutató.

Ám az is előfordulhat, hogy az egyén a kor előrehaladtával központibb szerepet szerez magának a területén, vagy új együttműködési formákat alakít ki, különösen diákokkal. George Stigler több időt tölt az általa szerkesztett neves folyóirattal; Ravi Shankar új, hagyományos zenét oktató központját tervezi, amit az indiai kormány építtet a számára. Az antropológus, Robert Le Vine afrikai terepmunkák látogatására szűkítette utazásait, de több időt fektet harmadik világbeli gyerekek tanításába. Manfred Eigen hatalmas göttingeni laboratóriumát vezeti, szoros együtt működésben dolgozik tizenkét PhD-diákjával, és különféle tudományos társaságokban, illetve kormányzati szervekben vállal feladatokat.

Kapcsolat a tartománnyal

Az életűk elmúlt évtizedeiben bekövetkezett változásokat felmérő kérdésünkre adott válaszok utolsó kategóriája az ismeretszerzéssel kapcsolatos. Az iménti esetekkel ellentétben, ahol a pozitív és a negatív válaszok durván egyensúlyban voltak, a válaszok ebbe a kategóriába eső 17 százaléka egyöntetűen pozitív volt. Úgy tűnik, hogy a még több és a más tudás ígéretében soha nem csalódunk. Elveszíthetjük testi erőnket és kognitív felkészültségünket, elveszíthetjük a társadalmi pozíciónkkal járó hatalmat és a presztízst, de a szimbolikus tartományok mindig elérhetőek maradnak, a belőlük nyert jutalom az élet végéig friss marad.

Volt, aki a lehetőségek szélesebb tárházát fedezte fel azon a tartományon belül, amellyel addig foglalkozott; jó példa erre Nina Holton, akit lenyűgözött, hogy mennyi mindent tanult a bronzszobrászatról. Volt, aki korábbi munkájával kapcsolatos, új vállalkozásba fogott: Freeman Dyson most a nagyközönségnek ír a tudományról, legalább akkora lelkesedéssel, mint amekkorával aktív kutató korában foglalkozott tudománnyal, és jelenleg kettős karriert épít matematikus-fizikusként és íróként. Mások teljesen új dolog iránt kezdenek érdeklődni: Heinz Maier-Leibnitz szakácskönyveket ír, mióta leköszönt a Német Kutatási Alapítvány éléről.

Megint mások csak azt várják, hogy jóval többet olvashassanak, és felfedezhessék a tudás eleddig elhanyagolt birodalmait. Vagy azt állítják, hogy az elmúlt évek során megtanulták jobban élvezni az életet. A változásoknak legtöbbször nincs köze az öregedéshez, vagy a személy abbéli döntéséhez, hogy megváltozik. Inkább a közvetítő eszközzel való interakció, maga a tartomány logikája diktálja. A festő Ellen Lanyon így beszél stílusa fejlődéséről az elmúlt évtizedek során:

Jó pár korai munkámat kifinomult primitívnek tartották, mert chicagói utcajeleneteket festettem, pedig ezek 14. századi sienai tojástempera-festők hatása alatt születtek. Következésképpen volt bennük valami naiv perspektívamegközelítés, ami szintén tudatos volt. Nem naiv voltam. Egy bizonyos stílust használtam. És a negyvenes évek végén ez egészen a helyén volt. Része volt annak a folyamatnak, ami akkor az amerikai ábrázoló művészetben is zajlott, különösen helyi szinten. Később, mivel olyan időszakom volt, amikor nagyobb léptékben akartam dolgozni, olajjal kezdtem festeni. Aztán a hatvanas évek legelején, véletlenül, elkezdtem fotókról dolgozni. Régi családi képekről festettem, aztán újságokból, sportfotókról, majd régi fényképnyomatokról, amiket Olaszországban találtam. És csak emberi alakokat festettem. Az egész nosztalgia volt. Tudod, abban az időben tabu volt fotókról dolgozni. Tulajdonképpen feldolgoztam a fényképeket, és a vásznon egy olyan térre vagy egy olyan mintára fordítottam le, ami a maga módján hasonlított, és egyfajta nézőpontja, fotografikus nézőpontja volt egy konkrét, létező helyzetnek. Megállította az időt. Stabilizált egy helyzetet. Néhány családi fotó már halott embereket ábrázolt. És volt egy másodlagos ok, hogy fogjam a saját történetemet, dokumentáljam, úgymond, rögzítsem az időben, ezért megalkottam és kész. Félretehettem és továbbléphettem. És nekem ez nagyon fontos volt. Vagyis ennélfogva a munka változott, mert az ábrázolás változott és továbblépett.

Ezután akrilfestéket kezdtem használni, ami akkorra már elég nagyot fejlődött, és lehetett vele dolgozni. Körülbelül öt éven át gyakoroltam a szintetikus festékek használatát. Szóval ma már a legtöbb ember nem is tudja, hogy nem olajfestmények. A gyakorlás során elhatároztam, hogy a tartalmat is megváltoztatom. Szóval hoztam még egy valamiféle intellektuális döntést, és elkezdtem tárgyakkal dolgozni, nem csendéletekkel, hanem tárgyakkal. És egy sor dolgon keresztülmentem, és azt hiszem, itt vált a munkám sokkal, mondjuk így, inkább metafizikaivá. A tárgyak életre keltek. Ez aztán egy teljes, a színpadi varázslással, a korai fizikai és kémiai kísérleteimmel kapcsolatos sorozaton keresztül működött. Ez 1968 táján kezdődött, és a munkám még mindig ezen az általános területen belül mozog. Aztán az alkotás folyamatában állatok, madarak, rovarok kerültek képbe. Úgy értem, az egész mintegy folyamatosan burjánzott és fejlődött.

Ez az idézet jól mutatja, mennyire kimeríthetetlen lehet egy tartomány. Ebben az esetben a festészet különféle eszközei – tojástempera, olajfesték, fényképek, akrilfesték – a különféle művészettörténeti hatások, a változó érzelmi beállítottság és a tapasztalat egyre érettebb feldolgozása mind összejátszik, hogy a változások végtelen sorát produkálja, amiben Lanyon egész életén át elmerülhet. Ez az, amiért a tartománybeli változásokat mindig pozitívan fogadják; mert lehetővé teszik a személy számára, hogy kreatív maradjon akkor is, amikor a teste már nem bírja, és a társadalom kínálta lehetőségek beszűkülnek.

Csúcsról csúcsra egyre feljebb

Könnyű belátni, hogy ezek a személyek miért látják az öregedést pozitívabban, mint azt mi gondoltuk. Kivétel nélkül mindegyikük még mindig nagyon elmélyülten foglalkozik izgalmas és jutalomértékű feladatokkal, még akkor is, ha azok végső soron megoldhatatlanok. Akár a hegymászó, aki a csúcsra felérve, miután körbenéz és megcsodálja a pazar kilátást, kirobbanó örömöt érez, amikor megpillant egy még magasabb csúcsot, ezek az emberek sosem fogynak ki az izgalmas célokból. A színész Edward Asner az egész csoport érzéseit fejezi ki, amikor elmondja, hogy ma az nyűgözi, le

ahogy megmutatom, hogy színészi tudásom jobb, mint valaha, mindent be leértve, akárhogyan és akármilyen módon csinálom. Annyiféleképp, amennyiféleképpen csak lehet. Rádióban, reklámokban, alámondásban, dokumentumfilmben narrálásában, színpadon, TV-ben, filmekben. Mindegy, miben. Szomjazom a… alig bírok magammal, hajtani akarom tovább.

Interjúalanyainkat megkértük, mondják el, milyen követelményeket találnak most, milyen célok vették ki belőlük a legtöbb energiát. Minden válasz tele volt lelkesedéssel, és részletekbe menően írta le a személy aktuális elfoglaltságát. Világos volt, hogy akárcsak Asner, mindenki más még mindig „hajtani akar tovább”. Az egyetlen kivétel csak megerősítette ezt a következtetést. Freeman Dyson, aki semmi különös feladaton nem dolgozott éppen, azt mondta, hogy ennélfogva ez egy nagyon kreatív periódus, mert a semmittevés a termékenység szükséges előfutára: „Csak téblábolok, nem csinálok semmit, ami valószínűleg azt jelenti, hogy ez egy kreatív periódus, bár persze ezt utána tudod csak meg. Azt hiszem, a tétlenség nagyon fontos. Szóval én nem szégyellem, ha lusta vagyok:

Néhányan, mint például az újságíró Jack Andersen, hagyják, hogy a követelményeket a külső események teremts ék meg; ő biztos volt benne, hogy érdekes és fontos ügyek mindig akadnak majd, és ezek újra és újra alkalmat kínálnak egy témában való elmélyülésre:

Mindig megpróbálom a legfontosabb feladatnak tekinteni azt, amin éppen dolgozom. Azzal próbálom fenntartani a motivációmat, hogy bármin dolgozom is, azt elsőrendű prioritásként kezelem. Nem akarok a múltnak élni. Elértem néhány dolgot a múltban, de az már kész, vége van, és örülök, hogy jól csináltam. De ennek ma semmi jelentősége sincs. Az a fontos, amit ma csinálok, és amit holnap fogok csinálni.

Ez a fajta jövőorientáció tipikus volt. Ebben a csoportban nem sokat nosztalgiáztak, és a beszámolók nem sokat időztek a múlt sikereinél; erőiket mindannyian a még rájuk váró feladatokra összpontosították.

A leggyakoribb kihívás egy könyv és négy-öt cikk megírása volt a következő évben. Néhányuknak folyamatban lévő kutatási tervüket kellett befejezniük. Jó példa Isabella Karle válasza, akinek még elvont szakzsargonja sem rejtheti el a kutatási célok felszíne alatt parázsló izgalmát:

Most épp egy peptid-rendszert tanulmányozok, amely csatornákat épít ki a sejtfalon, és káliumionokat szállít a sejt egyik oldaláról a másikra. Egy indiai kollégával dolgozom együtt. Ő tudott izolálni és tisztítani – ezt azért mondom el, mert sok természetes anyag nagyon sok némileg eltérő formában érkezik be, és ha nem tudod ezeket a némileg eltérő formákat elkülöníteni, akkor nem tudsz kristályt növeszteni, mert nem fog rendesen ismétlődni, pedig egy kristály molekuláinak mindig egy bizonyos formában kell ismétlődniük. A kollégám előkészítette az anyagot, és kifejlesztette a kristályokat. Valójában ugyanaz az anyag különböző oldatokban eltérő kristályokká fejlődik. És én most a harmadik kristályformát vizsgálom. Mindegyik megmutatja egy-egy csatorna kiépülését. Van egy helikális peptid. Van a peptiden egy nagy csavar, és a két peptid homokóra formában kapcsolódik egymáshoz, így. [Kezével mutatja.] Ezek az egyik oldalukon hidrofóbok. Ez annyit jelent, hogy kompatibilisek az olyan anyagokkal, amelyekből a sejtfal felépül. Belül hidrofilek, vagyis vonzzák a vizet vagy a poláris anyagokat. Szóval ez a csatorna a kristályban, mindegyik kristályformában, vízzel telítődik, de a közepénél közbeiktatódik egy hidrogénkötés a két fél rész kőzött, szóval, ha lenne egy vízmolekula, az nem tudna átmenni a közepén, a középső részen. Ezeket az anyagokat használják az antibiotikumokban, és így végzik a dolgukat. Szóval a biokémiában, biofizikában nagyon fontos, hogy megpróbálj rájönni, hogyan közlekednek az ionok, mert a testünk minden ételnél, amit megeszünk, minden ásványnál, amire szükségünk van, más és más úton szállítja őket.

Rosalyn Yalow közelmúltbeli napirendje egy másik jó példa arra, mennyire sokoldalú elkötelezettségeket vállalnak ezek az emberek. A napirendben szorosan egymás mellett szerepel a tudományos kutatás, a politizálás, a családdal töltött idő és a közszolgálat:

Nos, nézzük csak, február 24-én a New York-i Memorial Kórházban tartottam előadást, ezután négykor és hatkor kutatónőkkel találkoztam a Mount Sinai kórházban; majd a keleti parti diákok tudományos találkozójára mentem Miamiba, másnap egész nap a belső elválasztású mirigyekről tartottam továbbképzéseket. Miután hazajöttem [New Yorkba], három napon át elő adásokat tartottam az Auburn Egyetemen és emberekkel találkozgattam, aztán elmentem egy, a spektroszkópiáról szóló pittsburgh-i konferenciára, utána pedig New Orleansbe egy analitikai kémiai találkozóra. Miután vissza jöttem, a Stewart Country iskolában beszélgettem osztályokkal, hetediktől a tizenkettedikig; aztán Albanyba mentem – mindezt egyazon héten.

Tegnap a New York-i Tudományos Akadémián tartottam előadást egy középiskolai „Kutatdiák” csoportnak. Jövő héten Kaliforniába megyek a Lawrence Livermore láboratóriumba. Benne vagyok a Lawrence Livermore-i és a Los Alamos-i tanácsadó testületben. De megtartom a radioaktív sugárzásról szóló előadásomat, és beszélek nőmozgalmak képviselőivel is.

Aztán meglátogatom a lányomat, a férjét és az unokámat, és 29-én jövök vissza. 31-én Nashville-be utazom, ahol a Vanderbilten tartok előadásokat két napon át, aztán két napig a South Egyetem sewanee-i kampuszán leszek. Aztán visszamegyek Kaliforniába, ahol az Amerikai Kémiai Társaságnak lesz egy szimpóziuma, amihez az én egyik címemet vették kölcsön: „Sugárzó Társadalom,” Amikor onnan visszajöttem, elutazom Las Vegasba a Nukleáris Orvoslás Amerikai Szakmai Kollégiumának egy radioaktív sugárzásról szóló találkozójára.

Az olyanok számára, mint Barry Commoner, Klein György, Elisabeth Noelle-Neumann és Enrico Randone, akik intézmények – üzleti vállalkozások, kutatólaboratóriumok – vezetői voltak, a legfőbb kihívást intézményeik túlélésének segítése jelenti. Lássuk, mit mond Robert Galvin, miként vállal továbbra is szerepet a Motorola életében:

Azzal együtt, hogy feladtam a cégünk közvetlen és operatív irányításának szerepét, szeretnék továbbra is teljesen aktív és befolyásos maradni az intézményünk életében. Egyre nagyobb figyelmet szentelek azoknak a tényezőknek, amelyek szerintem a következő évtizedekben – nemcsak a következő hetekben és hónapokban – döntő befolyással lesznek a gazdasági szereplők teljesítményére. Úgy gondolom, hogy van néhány olyan jelentős gazdasági tényező, amely a teljesítőképesség növelésének lehetőségével kecsegteti a kereskedelmi szereplőket. Az egyik, ami nálam a legfontosabb teendők listáján szerepel, a kreativitás szakmai szintű oktatása és a vezetés potenciális eltolása az anticipáció és az elkötelezettség irányába.

Néhányan váratlanul rájuk zúdított követelményekkel szembesültek. Amikor az AIDS-vírus felütötte a fejét a világban, Jonas Salk éppen azon volt, hogy a tudománypolitikának és a jótékonyságnak szentelje életét. A kihívás azonban túl vonzó volt Salk számára; visszament a laboratóriumba, hogy találjon valamiféle immunológiai módszert a betegség megelőzésére, ahogyan azt a gyermekbénulás elleni oltással tette sok évtizeddel korábban. Tizenkét évvel azután, hogy a Chicagói Egyetemről nyugdíjba vonult, Bernice Neugartent annyira lesújtotta egy, a szegény gyerekek sanyarú sorsáról szóló statisztikai elemzés, hogy újra teljes állásban közpolitikai kutatásokba kezdett.

Egyesek ezt munkamániának tekinthetik, és azt láthatják benne, hogy a kreatív személyek megrögzötten képtelenek rá, hogy a nagy teljesítményeken kívül élvezni tudják az élet bármely más aspektusát. De ezzel épp a lényeget értik félre. Legtöbbjük számára ugyanis a munka nem a teljes élet elől való menekülés, hanem éppen az, ami életüket teljessé teszi. A televíziós producer Robert Trachinger így mutatja be ennek a folyamatnak a sokszínűségét:

Most már tényleg élvezni akarom az életet. Kényelmesen hátradőlök. Mindig nagyon sokat dolgoztam, mint egy tipikus A típusú személyiség[4]. Magasvérnyomás-problémáim voltak, és gyógyszeren éltem. Most már nem kell tablettákat szednem. Egy kicsit jógázom, egy kicsit thai-chizom. A tanítás megmaradt nagy szerelmemnek, mert rengeteg szeretetet és visszajelzést kapok a diákjaimtól, sok törődést. Ez nekem nagyon fontos, mert a magányos gettógyerek, aki voltam, még mindig eléggé ott van bennem. Már elég pénzem van ahhoz, hogy munka nélkül vagy akár csak a tanításból is kényelmesen megéljek. Szeretek Európába járni, és fiatalokat tanítani Európában, illetve konzultálni azokról az iskolákról, amiket szeretnék beindítani, televíziós és filmes szakokról. Azután figyelmeztetem őket, nehogy átvegyék a mi televíziós világunkat, mert ez egy fajta kulturális imperializmus. A legtöbb dolog, amit európai televíziókon néznek, az amerikai műsor, és ez erodálja a kultúráikat. Szóval ezekről az értékekről beszélgetünk. Hogyan lehetne olyan felelősségteljes filmeseket és televíziós szakembereket kinevelni, akiket nemcsak a nézettség és a bevétel érdekel?

Beiratkoztam kurzusokra. Irodalomra, és az olvasás teljesen lebilincsel. Ha majd feljön egyszer, megmutatom, biztosan van ezerötszáz vagy kétezer könyvem, amik közül sokat nem olvastam, de amiket, remélem, elolvasok majd, ahogy idősebb leszek, és egyre több időm lesz olvasni. És fiataloknak adok tanácsokat. Semmiképpen sem vagyok bölcs ember, de leéltem hatvanhét évet, és vannak dolgok, amiket határozottan érzek és tudok. Jó érzés törődni másokkal, mi pedig már nem vágyunk rá.

A jelentésteliség forrásai

Erik Erikson szerint az élet utolsó pszichológiai stádiumában az egyén az integritás elérésének feladatával szembesül. Ezen Erikson azt érti, hogy amennyiben elég sokáig élünk, és megoldjuk a felnőttség minden egyéb feladatát – például egy-életképes identitás kialakítását, vagy a szoros és kielégítő intimitás elérését, és ha a generativitás révén sikerül génjeinket és értékeinket a következő generációnak továbbadni –, akkor már csak egy alapvető feladatunk maradt az emberi lét kiteljesítéséhez. Ez abból áll, hogy múltunkat és jelenünket értelmes történetté fűzzük össze, és megbékéljünk az élet közelgő befejezésével. Ha idősebb korunkban értetlenül és sajnálkozva tekintünk vissza életünkre, ha képtelenek vagyunk választásainkat elfogadni, és szeretnénk még egy lehetőséget kapni, akkor a valószínű kimenetel a kétségbeesés. Erikson szavaival élve: „Az értelmes időskor… az életciklusunk nélkülözhetetlen perspektíváját nyújtó, integrált örökségre szóló igényünket elégíti ki. Erősségeink ekkor a halál által megkötött életben való elfogulatlan, de mégis aktív részvételnek a formáját öltik magukra, amelyet bölcsességnek hívunk…”

Az integritás fogalma a belső egység, illetve az énen kívül álló másokkal való egység megteremtésének a képességét takarja. Erikson úgy gondolta, hogy az idősebb ember szemlélete identitásának új definícióján alapul, amelyet az „Az vagyok, ami engem túlél” mondattal lehetne summázni. Ha az életem végéhez közeledve azt a következtetést vonom le, hogy belőlem valószínűleg semmi sem marad fenn, akkor valószínűleg a kétségbeesés kerekedik felül. De ha valamelyest időtállóbb entitásokkal azonosul ok, az, ami belőlem továbbél, a kapcsolódás, a folytonosság érzetét nyújtja, és távol tartja a kétségbeesést. Ha szeretem az unokáimat vagy amit a munkámban elértem, vagy az ügyeket, amelyekért harcoltam, akkor elkerülhetetlenül a saját halálom utáni jövő részének érzem magam. Jonas Salk ezt a „jó ősnek lenni” attitűdnek nevezi.

Vizsgálatunkban nem tártuk fel közvetlenül, hogy a megkérdezettek vajon elérték-e az integritást, vagy hogy milyen fokig jutottak az életükkel való integritás megteremtésében. Azonban az egyik kérdésünkre kapott válaszok némi fényt derítettek arra, hogy e csoportban milyen entitások adják az identitás magját, amely köré az integritás érzése kiépülhet. A kérdés így hangzott: „Mire a legbüszkébb abból, amit az életében elért?” Ez a kérdés bizonyosan nem a legmegfelelőbb az integritás tanulmányozására, mivel sokakat kizökkentett a büszke szó, mások pedig nem nagyon örültek neki, hogy ki kell választaniuk egyetlen konkrét eredményt, mint büszkeségük legnagyobb forrását. Mindazonáltal az emberek általában olyan választ adtak, amely arra enged következtetni, hogy a legértelmesebb, legfontosabb dologra gondoltak, amit életükben tettek, és ennélfogva a jövőhöz vezető legfőbb kapcsolódási pontra.

A válaszok kategorizálása nagyon egyszerű volt, mivel szinte mindegyik egyetlen típushoz tartozott. Ahogy azt egy ilyen sikeres egyénekből álló csoportnál várnánk, az első számú válasz a szakmai életükben elért eredményekről szólt. A büszkeség forrásának megjelölt eredmények legalább 70 százaléka az egyén munkájával volt kapcsolatos. Meglepő módon azonban, a nők 40 és a férfiak 25 százaléka a családot említette elsőként, mint amire a leginkább büszke. Alább néhány olyan okot olvashatunk, amelyekkel férfiak indokolták a válaszukat:

Hát, nagyon sok megelégedést és büszkeséget nyújtanak a gyerekeim. Az unokáim pedig teljesen elragadóak, nem kell amiatt aggódnom, hogy mikor viselkednek rosszul, átadom őket az anyjuknak. Az unokákat, azt hiszem, azért teremtették, hogy a nagypapáknak legyen kivel játszaniuk. Az unokáim egytől egyig gyönyörűek, és örömöt jelentenek nekem. Mármost a gyerekeim közül néhányuknak akadtak problémái. De alapvető en egész jól alakult az életük. Nagyon örültem annak, amit elértek, azokkal pedig, akiknek gondjaik vannak, többet törődöm. Ők sokkal inkább foglalkoztatnak, mint a saját problémáim. És sokkal jobban örülök az ő eredményeiknek, mint amennyire a sajátjaiménak. Nagy adag büszkeséggel tölt el a családom.

Állhatatos, kemény munkát kíván, hogy a család a legjobb legyen: a feleségem és a gyerekeim. Hogy a házasságom stabil volt – több mint stabil, tényleg nagyon szerencsés volt –, azt hiszem, nekem konkrétan alapvetően nagyoll sokat jelentett. Úgy gondolom, hogyha nem lett volna ez a stabilitásérzésem, hogy az életemnek ez a része rendben van, több mint rendben van, ha a gyerekeim élete csupa kudarc lett volna, ha lett volna egy válásom, biztos vagyok benne, hogy az befolyásolta volna az írásaim hangnemét és a tanítást is; nem hiszem, hogy ugyanilyen agresszíven, rámenősen tudtam volna tanítani.

Ahogy a második részlet mutatja, a családi büszkeség gyakran egybeolvad a munkahelyi büszkeséggel. Akár arra a következtetésre is juthatnánk, hogy bár a családot elsőként említette, ennek jelentősége mellékes az írás és a tanítás mellett. Úgy hangzik, mintha a család leginkább csak azért számítana, mert lehetővé teszi, hogy az író minden energiáját saját feladatára fordítsa. Valójában a család és a munka általában annyira kibogozhatatlanul összekapcsolódik, hogy egyetlen válasz alapján nehéz lenne megmondani, hogy a hírnév és az elért eredmények azért értékesek a válaszadó számára, mert ezek a család jóllétét növelik, vagy fordítva. Megdöbbentő ugyanakkor, hogy ezt a kettőséget semmilyen egyéb téma nem szövi át. A 20. század utolsó éveiben a legmagasabb szintű eredményeket felmutató, kifinomult emberek körében az élet narratíváját megalapozó témákban nagyobb változatosságot, több elvont elemel várnánk. Úgy tűnik, ez mindenképp Freud megtévesztően egyszerű válaszát igazolja a boldog élet titkáról: „Szeretet és munka” – mondta, és ezekkel a szavakkal ki is fogyott minden további válaszlehetőségből.

Amennyiben a válaszokat jobban megvizsgáljuk, egy másik érdekes mintát is felfedezünk. A válaszadók egy része – a munkát büszkeségük első számú forrásaként említő 70 százalék 70 százaléka – elsősorban külső (extrinzikus) okokat jelöl meg büszkesége forrásaként, mint például egy nagy felfedezését vagy jelentős alkotást, az érte kapott elismerést és díjakat, a kollégák között megszerzett hírnevet. A maradék 30 százalék belső (intrinzikus) okokra fekteti a hangsúlyt – az elért eredmény által lehetővé tett kulturális előrelépésre vagy egy nehéz munka sikeres elvégzése feletti személyes megelégedettségre.

A fizikus John Bardeen, bár extrinzikus okokat is említ, ennél nagyobb hangsúlyt fektet munkája intrinzikus jelentőségére:

Azt hiszem, a szupravezetés elméletére. Arra a két dologra, amiért a leginkább elismert lettem; arra, hogy a tranzisztor és a szupravezetés-elmélet társfeltalálója voltam. Persze a tranzisztornak inkább volt az egész világra szóló hatása, mint a szupravezetésnek, de a szupravezetés nagyobb kihívás volt. És az elméletnek sokkal nagyobb hatása volt a fizika más területein. Ami az elméleti hozzájárulást illeti, az atommagról és a nagy energiájú részecskékről való gondolkodásban ez új utakat nyitott. Szóval ez inkább hozzájárult ahhoz, hogy jobban értsük a világegyetem mibenlétét, azt hiszem.

Az extrinzikusabb válaszban az egyén jellemzően hosszan taglalta könyveinek eladási példányszámát, hosszas fejtegetésekbe bocsátkozott az óriási kutatási szervezetben betöltött igazgatói pozíciójáról vagy a jelentős kiállításokon szereplő festményeiről – másképp fogalmazva, egy szakmai életrajz kiemelkedő pontjait sorolta. A közgazdász George Stigler üdítően friss választ adott a kérdésre:

Azt hiszem, most azokat a dolgokat kell megemlítenem, amelyekben a munkásságommal sikerült nagy hatást tennem másokra. És itt olyasmik szerepelnének, mint az a két szakterület, amelyen Nobel-díjat kaptam, meg ilyesmik. Szóval ezek és bizonyos egyéb munkáim, amiket a szakmám nagyra értékelt, ezek lennének azok a dolgok, legalábbis szakmai szempontból, amikre a leginkább büszke vagyok.

Ugyanakkor minden más Nobel-díjas intrinzikus okokat említett. Talán még a területükön a csúcshoz ennyire közel állók közül is csak azok engedhetik meg maguknak a luxust, hogy földi sikereiket bagatellizálják, akik e körön belül is a legmagasabb fokon állnak. Azonban ha a válaszokat alaposan szemügyre vesszük, kiderül, hogy az erre a kérdésre adott válaszokat nem lenne bölcs dolog túl nagy súllyal venni számításba. Ennek oka nyilvánvalóvá válik, ha megtudjuk, hogy a férfiak majdnem 40 százaléka adott intrinzikusként kódolt választ, míg a nők közül senki – minden egyes nő arról a büszkeségéről beszélt, amit eredményeik extrinzikus aspektusai nyújtottak.

Mégis, ezek a nők élvezik a munkájukat, áhítattal tekintenek jelentőségére, és sokkal kevésbé érdekli őket az ezáltal elérhető hírnév és hatalom. Nehéz lenne olyan férfi kutatót találni, aki úgy imádja a munkáját, mint Vera Rubin, olyan művészt, aki annyira elkötelezett, mint Zeisel Éva, vagy olyan történészt, akit annyira izgat a szakmája, mint Natalie Davist. Akkor a büszkeségről szóló kérdésre adott válaszukban a nők miért hangsúlyozták jellemzően a külső sikert? Valószínűleg azért, meri a nőknek sokkal többet kell küzdeniük az elismerésért, és így, amikor megszerzik, többet is jelent számukra. Akárhogy is, ez az ellentmondás jól szemlélteti azt a lényeges pontot, hogy megtévesztő lehet, ha egyetlen választ a kontextus figyelembevétele nélkül próbálunk meg értelmezni. Isabella Karle, aki elsőre igencsak extrinzikus választ adott, az interjú egy másik részében egyértelműen olyan nőnek tűnik, mint akit munkája intrinzikus oldala érdekel jobban:

Sikeres voltam abban az értelemben, hogy megkaptam mindenféle tudományos ösztöndíjat, és tagjává választottak egy sor olyan szervezetnek, amiket „elit” társaságoknak tartanak. És világszerte mindenféle egyetemre hívnak előadást tartani, és ez mind nagyon jó. De úgy gondolom, hogy a legnagyobb megelégedést egyszerűen az nyújtja, hogy teszem a dolgom, és olyanokat tudok meg a természetről, amiket előttem senki sem tudott. Megelégedéssel tölt el, ha rájövök, hogy néz ki egy·egy molekula. Megelégedést nyújt, hogy rájövők, miként léphetnek reakcióba egymással. Azt hiszem, ez nagyon egyé ni – hogy mások miért abban találnak kielégülést, hogy hibátlanul játszanak Beethovent, vagy abban, hogy festenek.

Miután töviről hegyire megismertük a megkérdezetteknek a büszkeséggel kapcsolatos kérdésünkre adott válaszait, arra a következtetésre jutunk, hogy személyes narratíváikban ők is – a világon mindenki máshoz hasonlóan – a munkát és a szeretetet hangsúlyozzák. Ezeknek a forrásoknak a segítségével alkotják meg múltjuk értelmes történetét, s építik fel a kapcsolatot a jövővel. A tény, hogy szerencsések voltak, és erőfeszítéseik révén a legtöbb embernél nagyobb hírnevet szereztek, láthatóan nem sokat számít. Nincs bizonyíték rá, hogy egy vagy két Nobel-díj több bölcsességgel ruházza fel birtokosát, vagy biztosabb védelmet nyújt a kétségbeesés ellen annál, mint ha valaki mint vízvezeték-szerelő és apa él le egy teljes életet.

Farkasszemet nézni a végtelennel

Amikor az interjúkat felvettük, a válaszadók még mind aktívan szőtték családjukkal és munkájukkal kapcsolatos terveiket, melyek életük fő témáját tükrözték. Érdeklődési körük azonban gyakran tágabb témákra is kiterjedt: politikára, emberi jóllétre, környezetre, alkalmanként pedig a világegyetem jövőjével kapcsolatos transzcendens aggodalmakra. Érdekes módon életük utolsó évtizedébe lépve látszólag egyikük sem vett fel semmilyen ortodox hitet. Nem a haláltól való félelem töltötte ki életüket; legalábbis nem olyan mértékben, hogy rávigye őket arra, hogy egy olyan hitben keressenek vigaszt, amely fiatalabb korukban idegen volt tőlük. Azon kevesek, akiknek – mint például a szociológus Elise Bouldingnak – eleve erős vallásos gyökereik voltak, később is megtartották hitüket. Ugyanakkor, még ha a ritualizált hit hiányzott is, egy tágabb hit eléggé egyértelműen megmutatkozott: hitük egy végső soron értelemmel teli, a férfiak és nők szemében csodálatot és tiszteletet kiváltó, egyedülálló Világegyetemben.

Talán a gyermekorvos Benjamin Spock került a legközelebb a megtérés élményéhez, vallásos fundamentalisták és olyan prédikátorok, mint Norman Vincent Peale, a fejére olvasták, hogy bevezette az engedékenységet az amerikai gyereknevelésbe, és így elkorcsosította az amerikai nemzeti karaktert. Az immár kilencvenes éveiben járó Spock most a spiritualitásról ír könyvet. Ám a spiritualitásról alkotott felfogása fényévnyi távolságra van az intézményesült vallásokétól.

A spiritualitás, sajnálatos módon, nem divatos szó. Nem az a szó, amit megszokunk. Ez azért van, mert mi annyira anyagias ország vagyunk, hogy valamiféle banális dolognak tartjuk, ha valaki a spiritualitásról beszél. „Az meg mi!” – szokták mondani. A spiritualitás számomra a nem anyagias dolgokat jelenti. Nem akarom úgy feltüntetni, hogy ez valami misztikus dolog; úgy akarom értelmezni, hogy hétköznapi emberek hétköznapi életére vonatkozzon, olyan dolgokra, mint a szeretet, a segítőkészség és a tolerancia, a művészetek élvezete vagy akár a kreativitás a művészetekben. Szerintem a kreativitás a művészetekben nagyon különleges dolog. Nagyon magas fokú spiritualitás kell ahhoz, hogy az irodalom vagy a költészet, a színjátszás, az építészet, a kert vagy a szép bármilyen formában történő létrehozásával akarj kifejezni dolgokat. És ha szépséget nem tudsz is teremteni, legalább jó dolog a szépet értékelni és bizonyos örömöt találni benne, és ihletet nyerni belőle. Szóval egyszerűen olyan dolgok, amik nem teljességgel anyagiak. És ebbe tartozik bele a vallás.

A keramikus Zeisel Éva egész kalandos élete során próbált a hátrányos helyzetűeken segíteni, és művészi tehetségét részben arra használta fel, hogy baloldali ügyeket mozdítson előre, amelyekről őszintén hitte, hogy jobbá tehetnék a világot. Most, nyolcvanas éveiben, objektív szemmel tekint vissza múltjára, és ugyan nem bánt meg semmit, már nem biztos benne, hogy indítékai a legbölcsebbek voltak. Habár – anélkül hogy bánná vagy keseregne rajta – úgy érzi, hogy az egyetlen dolog, amire mindig támaszkodhat, azok az alkotásai és talán a régi „cselekedj jót másokkal” cél – habár ebben az ügyben már kevésbé derűlátó:

Gondolkodtam rajta, miként adhatnám át felgyülemlett bölcsességemet az unokámnak. És az egyik dolog, amit szerintem el kell mondanom neki, hogy az ember próbál jót tenni és létrehozni valamit. Úgy érzem, hogy a szakmám sokat segített abban, hogy az életemnek értelmet adjak, mert ha egyszer meg formázok egy cserepet, és már rajtam kívül van, azzal valahogy értelmet nyer az élet, és nem lesz olyan sekélyes. Bármi történik veled, legvégül meghalsz, és ettől az élet sokkal inkább… hát, kielégítőbb lesz. Igazolja a létezésed…

A következő kérdés, hogy miként tehetünk jót a társadalomnak. Ne feledd, hogy minden kortársunknak, s nekünk magunknak is, volt néhány olyan nagy eszménk, melyekért élni akartunk. Mindenki azt gondolta, hogy vagy Spanyolországban kell harcolnia, vagy valahol máshol meghalnia, és a legtöbbünknek valamilyen okból börtönbe kellett vonulnia. Aztán a végén kiderült, hogy ezek közül az ideológiák közül egyikért sem volt érdemes feláldozni semmit. Még afelől is abszolút nehéz megbizonyosodni, hogy az egyéni jótett valóban eléri-e célját. Nagyon nehéz biztosan tudni, hogy érdemes-e egy eszméért vagy akár azért élni, hogy jót cselekedjünk. Abban viszont semmi rossz nem lehet, ha készítünk egy cserepet, abban biztos vagyok. Ezáltal nem tehetünk semmi gonoszat a világgal.

Mark Strand számára a költőnek az a felelőssége, hogy tanú legyen, a tapasztalat megörökítője, egy tágabb felelősség része, amely mindannyiunk felelőssége, hogy a világegyetemet a tudatunkon keresztül rendezett formában tartsuk:

Igen, úgy gondolom, hogy ez a halandóság érzéséből nő ki. Úgy értem, hogy csak átmenetileg vagyunk itt. És szerintem az, hogy megszülettünk, olyan szerencsés véletlen, hogy, úgymond, kötelességünk odafigyelni. Bizonyos szempontból ez nagyon messzire vezet. Úgy értem, hogy mi vagyunk – már amennyire tudjuk – a világegyetem egyetlen olyan része, amelynek öntudata van. Akár lehetnénk a világegyetem tudatformája is. Lehet, hogy mi azért lettünk, hogy a világegyetem megláthassa önmagát. Ezt nem tudom, de mi ugyanabból az anyagból vagyunk, mint a csillagok vagy ami körülöttünk lebeg az űrben. Mégis úgy épülünk fel, hogy el tudjuk mondani, milyen érzés élni, tanúnak lenni. Élményeink zöme abból áll, hogy tanúk vagyunk. Látjuk, halljuk, szagoljuk a dolgokat. Szerintem élni annyi, mint reagálni.

Strand álláspontjához nagyon hasonló dolgokon morfondíroz a fizikus John Wheeler is, az úgynevezett antropikus elv után kutatva. Eszerint a világ azért létezik, mert mi létezünk, az elvet általában teológusok és filozófusok vallják. Szerintük azért tudunk a világegyetem létezéséről, mert tudatában vagyunk annak, hogy létezik. A világegyetem talán csak azért van, mert mi tudatában vagyunk. Azonban Wheeler – még mindig tudósként – szeretné úgy megfogalmazni ezt a homályos és ambiciózus feltételezést, hogy a gyakorlatban lehessen tesztelni:

Jelenleg egy olyan eszme tart lázban, amely talán merőben téves, de amíg nem jutok tovább, ezt nem tudom megmondani. Hogy ebben az egész mutatványban, ami körülöttünk folyik, a világban, valahogy kulcsszerepet játszunk abban, ami ezt az egészet létrehozza. Thomas Mann írja le ezt igen érzékletesen. És hogyan lehetne ezt az eszmét olyan világosan kifejezni, hogy tesztelhető legyen. Nos, és itt jövök én, olvasom a német filozófus, Heidegger műveit, és mindenkivel beszélek, aki nagy eséllyel hozzátehet valamit az erről kialakított szemléletemhez. Jó lenne az egészet egy konkrét kérdésbe összesűríteni, amit el lehetne dönteni igen-nemmel, de egyelőre az egész dolog annyira nagy, annyira formátlan, hogy jobb még egy ideig érlelni.

Immunológiai kutatásai, intézetével való foglalatosságai és a különféle filantróp alapítványok bizottsági tagsága mellett Jonas Salk éveken keresztül foglalkozott az evolúciós elmélet tágabb, a kultúra és a tudat evolúcióját érintő értelmezésével:

Néhány nagyobb, alapvetőbb, magáról a kreativitásról szóló kérdés később is foglalkoztatott. Ezt az intézetet [a Salk Biológiai Kutatóintézetet] azzal a szándékkal hoztuk létre, hogy a kreativitás „olvasztótégelye” legyen, a felfedezéshez szükséges kreativitást kutató központ, olyan emberekkel, akik életük során már bizonyították képességüket. Magunkra emberekre úgy tekintek, mint az evolúció – úgy fogalmaznám, hogy kreatív evolúció – folyamatának eredményére. Mostanra mi magunk lettünk a folyamat vagy a folyamat része.

És ebből a szemszögből az kezdett el érdekelni, amit én univerzális evolúciónak hívok, ahogy maga az evolúció jelensége megnyilvánul abban, amit én prebiológiai evolúciónak nevezek, a fizikai, kémiai világ evolúciójában, aztán a biológiai evolúcióban, aztán abban, amit én metabiológiai evolúciónak nevezek, aztán magának az elmének, az agy-elmének az evolúciójában Most pedig a teleológiai evolúcióról kezdtem el írni, ami egy olyan evolúció, amelynek célja van. Szóval most az a célkitűzésem, hogy tervszerűen meg értsem az evolúciót, a kreativitást.

A fiatalabb tudósok gyakran bizonyos kelletlenséggel tekintenek idősebb társaikra. Kinevetik a Wheelereket, a Spockokat és a Salkokat, érzékeltetvén, hogy az öregeknek meglágyult az agyuk, mert idős korukban látszólag minden óvatosságukat félretéve kitörnek a tudományterület korlátaiból, és a létezés nagy problémáival kezdenek foglalkozni. Bár néha lehet némi alapunk rá, hogy ezeket a próbálkozásokat a szenilitás velejárójaként semmibe vegyük, a mintánkban szereplő példák más irányba mutatnak. A tartományuk szűk szegmensében évtizedeket eltöltő idősebb tudósok és művészek gyakran felszabadulásként élik meg, amikor – miután tudományterületűkön már alkottak valami maradandót – elkezdik felfedezni a műtermen vagy a tudományos laboratóriumon kívüli világot. Ezáltal a megcélzott problémák szinte bizonyosan megfoghatatlanabbak lesznek majd, mint azok, amelyekkel életükben korábban szembesültek. Emiatt álljanak el szándékukról, vagy inkább tegyék magukat nevetségessé? Vagy sajnáljuk inkább az őket kritizálókat, akik az ember tetteit egyet len terület szigorú és gyakran steril szabályai szerint próbálják megítélni?

Ezek természetesen csupán költői kérdések, mert ami engem illet, az általuk választott célok ruházzák fel életük ezen szakaszát oly sok izgalommal és értelemmel. A bölcsesség és az integritás önmagában véve egyetlen tartományban sem található meg. Ehhez tágabb szemlélet kell, amely áttöri a tartományok határait, egy olyan felfogás, amely a tudást az érzékeléssel, a megérzést az ítéletalkotással vegyíti. Ezzel a feladattal szembenézve az ember nem várhatja, hogy a közösség szemében ugyan úgy sikert arat majd, mint amikor a művészethez, az üzlethez vagy a tudományhoz való hozzájárulását egy kulturális közeg elismeri. Ám erre a pontra eljutva, a bölcsességre vágyó személy már tudja, hogy a jól leélt élet lényege nem annyira a sikeren múlik, mint azon a létünk legszemélyesebb szálain elért bizonyosságon, hogy a létezésünk értelmes módon kapcsolódik a világegyetem többi részéhez.

HARMADIK RÉSZ –

A kreativitás tartományai

TIZEDIK FEJEZET –

A szó tartománya

A könyv harmadik részében a kreativitás konkrét tartományait vesszük szemügyre. Habár van néhány fontos, a kreatív folyamatra általánosan jellemző vonás – ahogy ez a negyedik fejezetből már kiderült –, ahhoz, hogy valóban megértsük, konkrétan mi zajlik, minden tartományt külön kell megvizsgálnunk. Nagyon absztrakt szinten a költészetben és a fizikában megjelenő kreativitásban is vannak közös vonások; de az absztrakciónak ez a szintje a folyamat legfontosabb és legalapvetőbb aspektusainak nagy részét figyelmen kívül hagyja. Így a következő fejezetek egy-egy tartományból mutatnak be néhány példát, melyek segítségével részletesebb képet kapunk a kulturális változás megteremtéséhez szükséges tényezőkről.

Öt író – három költő és két regényíró – céljainak és munkamódszereinek rövid elemzésével kezdjük. Azért érdemes írókkal kezdeni, mert az összes kulturális tartomány közül ma az irodalom a legelérhetőbb. Elméleti fizikusok munkáját nem könnyű úgy leírni, hogy az egy laikus (amilyen magam is vagyok) számára is világos legyen. Azonban mindannyian olvasunk történeteket, mindannyian írunk ilyen vagy olyan formában, vagyis a hivatásos írók szakmája nem teljesen homályos dolog számunkra. Természetesen még az irodalom meglehetősen homogén tartományón belül is nagy különbségek vannak. És itt nem pusztán a költő és a regényíró közötti nyilvánvaló különbségre gondolok. Minden egyes altartományon belül számtalan változat létezik, aszerint például, hogy az író a költészet széles hagyományán belül mire támaszkodik, hogy klasszikus módon dolgozik-e, vagy inkább kísérletező, melyik a kedvenc stílusa, és így tovább. Annak ellenére, hogy végső soron minden szerző egyedi, a következő öt rövid leírás mindössze ízelítőt ad abból, ami az irodalmi alkotás részét képezi. Ám még mielőtt belemennénk az esetek ismertetésébe, nem árt kicsit elgondolkodni egy jóval általánosabb kérdésen: Miért érdekel minket az irodalom?

Azok a rendszerek, amelyek a nyelv tartalma és szabályai mentén szerveződnek, a legrégebbi szimbolikus rendszerek közé tartoznak a világon. A valós vagy képzeletbeli eseményekről szóló első narratív történetek, őseink mítoszai és tábortüzek mellett előadott mesék a képzelet segítségével drámai mértékben felfokozták az élményt. A költészet ritmusa és metrikája olyan rendezett mintázatot hozott létre, amely minden bizonnyal csodálattal töltötte el az embereket, akik akkor még igencsak keveset tudtak a természet ingatag rendjének jobbá tételéről. Az írás felfedezésével ráadásul lehetővé vált, hogy emlékeinket sérülékeny agyunkon kívül is megőrizzük, így a szó tartománya az emberiség leghatékonyabb eszköze, büszkeségének első számú forrása lett. Az irodalomnál talán csak a festészet, a tánc és a zene ősibb; a technológia és a számtan valószínűleg vele egyidősek.

A szavaknak az adja a hatalmat, hogy a személyes élmény kiterjesztésével gazdagabbá teszik az életet. Történetek és könyvek nélkül tudásunk a velünk vagy az általunk ismert emberekkel történt eseményekre korlátozódna. A könyvek révén elkísérhetjük Heródest egyiptomi utazásaira, ott lehetünk Lewis és Clark kalandos csendes-óceáni utazásán, vagy elképzelhetjük, hogy milyen lehet majd néhány száz év múlva a galaxisunk határain túlra utazni.

Ennél azonban még fontosabb, hogy az írott szó segít még inkább megérteni, hogy mi zajlik a bensőnkben. Az író azzal, hogy lejegyzi az eseményeket, legyenek azok valós vagy képzeletbeli események, megnevezi jellemzőit, és időtállóvá teszi őket, megállítva az élmények tovatűnő áramát, így egy vers vagy prózarészlet ismételgetésével újra meg újra eltöprenghetünk annak képein vagy jelentésükön, ezáltal jobban megérthetjük, hogy mi mit érzünk, és mi mit gondolunk. A tünékeny gondolatokat és érzéseket a szavak konkrét gondolatokká és érzésekké alakítjuk. Ebben az értelemben a költészet és az irodalom olyan élményekkel ajándékoz meg minket, melyekben máskülönben nem lehetne részünk; életünket magasabb szintre emelik.

A költészet és az irodalom nem egyszerűen azzal éri el hatását, hogy információt ad. Hatékonyságuk formai tulajdonságoktól függ – a vers zeneiségétől, a képek életszerűségétől. Ha tudósokat kérdezünk, mennyire tartják fontosnak munkájukban egymáshoz viszonyítva az intuíciót és az értelmet, többnyire olyasmit válaszolnak, hogy „az akkor a leghatékonyabb, ha az intuíció és az értelem egyaránt szerepet játszik benne.”

Az író Madeleine L’Engle ezt a választ adta: „Az intuíciód és az értelmed együtt kell hogy dolgozzanak… szeretkezniük kell, így a legjobb.” A két állítás tartalma megegyezik. De melyik a szemléletesebb? Az értelem és… intuíció szeretkezésének képe nagyobb valószínűséggel ragadja meg a figyelmünket, és kényszerít minket arra, hogy eltöprengjünk, hogyan is működik a gondolkodás dialektikus folyamata. Egyúttal pontosabb leírás is, mert a figyelmet arra a tényre irányítja, hogy a közreműködés az értelem és az intuíció között zajlik; nem pusztán egy száraz funkcionális kapcsolatról van szó, hanem olyanról, amely ténylegesen a szerelmi viszonyra hasonlít. Vagyis a szavak megválasztása, a képek és a történetek életre keltése, ugyanolyan fontos az író számára, mint az üzenet tartalma.

Sokszor halljuk, hogy már minden történetet elmeséltek. Az író feladata legjobb esetben is mindössze annyi, hogy új bort töltsön a régi üvegbe, és más módon újramesélje azokat a viszontagságokat, amelyeket., emberek az idők kezdete óta újra és újra megélnek. Ennek ellenére sok szerző ezt olyan kihívásnak tartja, amiért érdemes küzdeni; kertészként tekintenek magukra, akiknek az a feladat jutott, hogy a generációk során az örök eszméket műveljék. Minden tavasszal ugyanazok a virágok nyílnak, ám ha a kertész ellustul, a gaz mindent ellep.

Az ebben a fejezetben megszólaló írók nyilvánvalóan imádják a munkájukat. Már-már vallásos tiszteletet éreznek tartományuk iránt, és János evangéliumával egyetemben hiszik, hogy „Kezdetben vala az Ige.” Ugyanakkor tudják, hogy a szavak hatalma attól függ, hogy miként használják őket; ezért szeretnek játszani velük, kitágítják az értelmüket, új kombinációkban használják, majd addig csiszolgatják őket, amíg ragyogni nem kezdenek. Amennyire játékosak a szavakkal, annyira komolyan veszik magukat. Képzeletbeli világok megalkotásával vannak elfoglalva, és ez ugyanolyan szükséglet számukra, mint a fizikai környezet, amelyben élnek. Az általuk létrehozott szimbolikus menedék nélkül a „valós” világ nem lenne túl érdekes. Mindannyian úgy érzik, hogy az írás jelenti számukra az identitást; hogyha nem írhatnának, életük legfőbb értelme veszne el. Ugyanakkor ötük céljai és hozzáállása igencsak eltérő. Van, aki úgy érzi, hogy van egy fő üzenete az emberek számára, mások inkább tapasztalataikra reagálnak; van, aki a hagyományra fekteti a hangsúlyt, mások a spontaneitásra.

Tanúnak lenni

Amikor felvettük az interjúkat, Mark Strand Salt Lake Cityben élt, és a Utahi Egyetemen tanított. Gyökerei azonban a keleti parton vannak, és nemrég visszatért, hogy ott éljen családjával. Strand nagyon sok kitüntetésben részesült, az Egyesült Államok koszorús költőjének címét is beleértve. Azonban mint minden kreatív ember, ő sem veszi magát túl komolyan. Amikor megkérdeztük, hogy életének ebben a fázisában mi volt számára a legnagyobb kihívás, ezt válaszolta: „Egy ideig az, hogy megtanítsam a kiskutyát, hogy ne a házba piszkítson, máskor meg valami munka befejezése.”

Strandnek nincs fennkölt ars poeticája. De ez nem jelenti azt, hogy hivatását nem veszi komolyan; valójában a költészetről vallott nézetei mindennél komolyabbak. Műveit a halandóság ténye ihleti: legfőbb témái a születés, a szerelem és a halál. Ahhoz, hogy ezekben az örök témákban bármi újat mondhasson, sokat kell figyelnie, olvasnia és elmélkednie Strand abban látja legfőbb képességét, hogy képes megfigyelni az élet ritmusát és bonyolult szövetét, be tudja fogadni az élmények sokoldalú, állandóan változó és mégis mindig újra visszatérő sorát. Az „újat mondás” titka a türelem. Ha valaki túl gyorsan reagál, a válasz valószínűleg felszínes lesz, közhely. „Tartsd nyitva a szemed és a füled! – mondja. – És csukd be a szád! Ameddig csak lehet.” Az élet ugyanakkor rövid, így a költő szenved a türelemtől.

A költészet a lelassulásról szól, szerintem. Ugyanazt a dolgot újra és újra d olvasni, igazából ízlelgetni, a vers belsejében élni. Nem kell sietve kitalálni, hogy mi történik egy versben. Tényleg arról van szó, hogy megérezd, ahogy az egyik szótag odasimul a másikhoz, ahogy az egyik szó egy másiknak adja át a helyét, és érzed, hogy annak a szónak ez a helyes kapcsolódása a következővel és az utána következővel és az utána következővel és az utána következővel

Strand azt állítja, hogy gyakran minden előzetes elképzelés nélkül kezd el írni. Egyszerűen az írás puszta vágya készteti rá, hogy írjon. Az írás akárcsak az ebben a fejezetben bemutatott többi személynek – éltető eleme, mint halnak a víz vagy madárnak a levegő. A vers témája az írás során ölt alakot, ahogy az egyik szó előhívja a másikat, ahogy az egyik kép életre hívja a másikat. Ez a problémák feltárásának folyamata, ami a művészetekben ugyanúgy az alkotó munka része, mint a tudományokban.

Lefirkantok néhány szót, így kezdődik. Talán akkor, amikor éppen valamit olvasok, azaz mindig másként alakul, sohasem ugyanúgy. Az írásban az egyik legbámulatosabb dolog, hogy nem tudhatod, hogy mikor kattan be egy ötlet, nem tudod, hogy honnan jön. Azt hiszem, ennek köze van a nyelvhez. Az írókra jellemző, hogy nagyon fogékonyak a nyelvre, és szerintem olyasmit is meglátnak egy mondatban vagy akár egy szóban is, ami aztán lehetővé teszi számukra, hogy módosítsák vagy kibővítsék azt a korábbi jelentéséhez képest.

Fogalmam sincs, hogy ez vagy az honnan jön. Számomra ez nagy rejtély, de hát még annyi minden az. Azt sem tudom, hogy én miért én vagyok, nem tudom, hogy miért teszem, amit teszek. Azt sem tudom, hogy ez kideríthető-e az írás révén. Azt hiszem, ez elkerülhetetlen, minél többet írsz, annál többet tudsz meg magadról, de nem ez az írás célja. Nem azért írok, hogy többet tudjak meg magamról. Azért írok, mert szórakoztat.

A szórakozás azonban nem fejezi ki kellőképpen, hogyan éli meg Strand az írást. Egyrészt ez egy végtelen folyamat, amely szinte rögeszmésen sokat követel a költőtől. „Valahol mélyen folyamatosan gondolkozom, valami mindig történik ott. Mindig dolgozom, még akkor is, ha ez valamiféle tudattalan dolog, még akkor is, amikor beszélgetek emberekkel, vagy valami mást csinálok, valahol mélyen mindig írok, rágódom valamin. Az agyam egy másik része pedig átnézi, amit csináltam.” Strand valójában egyfajta mentális kiégést próbál elkerülni, ami akkor következik be, ha túlságosan belemélyed egy vers írásába. Ezekre az esetekre különféle rituálékat dolgozott ki, nehogy valami kiverje a biztosítékot: játszik néhány játszma pasziánszt, leviszi a kutyát sétálni, „értelmetlen elfoglaltságokat” talál ki magának, mint például kimenni a konyhába valami rágcsálnivalóért. A vezetés különösen hasznos pihentető tevékenység, mert rákényszeríti, hogy az útra koncentráljon, és így megszabadítsa elméjét a gondolat terhétől. Aztán, a közjátéktól felfrissülve, tisztább fejjel foghat újra munkájához.

Aztán ott az ellenkező veszély: a hosszú terméketlenség. Strand ezt is megtapasztalta már. Miután Utahba költözött, több hónapon keresztül semmi komolyat nem tudott írni. Egy írói válság nem egyszerűen kellemetlen; annak, aki az íráson keresztül határozza meg magát, ez olyan, mintha kómába esett volna. Vagyis az írás lehet szórakoztató, ha minden jól megy; a törékeny áramlat azonban mindig veszélyben forog a bőség és az éhínség között. Sőt mi több, versírásból még a legjobb esetben is szinte lehetetlen elérni akárcsak egy közepes jólétet is. Strand azonban nem panaszkodik az ezzel járó nehézségek miatt. Kivételes helyzetben érzi magát, hogy azt csinálhatja, amit szeret, és nem állhatja azokat a művészeket, akik folyton nyavalyognak, hogy milyen nehéz az életük Az áldozat siránkozása nem szerepel a repertoárjában – akárcsak többi interjúalanyunk esetében.

Az ötödik fejezetben idéztem Strand leírását arról, hogy milyen tökéletesen elmerülni az írás áramlatában. Ezt az állapotot azonban nem lehet hosszú időn keresztül fenntartani: „Soha nem tudnék egy egész napon keresztül abban az elmeállapotban maradni. Jön és megy. Ha jól megy a munka, akkor ott van. Kábult állapotba kerülök, úgy értem, nagyon eltávolodom mindentől, ami körülöttem van. Amikor kábulatban vagyok, saját teret teremtek magamnak, valami fizikai teret, [amiből] dolgozni tudok.”

Úgy tűnik, Strand modus operandija az erősen koncentrált kritikus értékelés és a tapasztalat iránti ellazult, befogadó, ítéletmentes nyitottság közötti állandó váltakozás. Figyelme összpontosul és szétesik, élesedik, majd életlenedik a látvány, akár a szív szisztolés és diasztolés verése. A szemléletnek ebből a dinamikus változásából születik a jó mű. Nyitottság nélkül a költő lemaradhat egy jelentős élményről. De amint az élmény rögzül a tudatában, szüksége van a tiszta kritikai képességre, ami segít ezt olyan élénk verbális képpé alakítani, amely az olvasó számáru közvetíti a lényeget.

Akármennyire is rögeszméje a művészete, Strand tudja, hogy nem igazán tudna ilyen koncentráltan többet dolgozni, mint amennyit most, naponta néhány órát. Mindemellett az írásnak csak egy tágabb, prózaibb valóság keretein belül van értelme. Egyes művészek annyira belemerülnek az alkotásba, hogy elvesztik érdeklődésüket a világibb élményekre, Strand viszont szívesen látja a hétköznapi életet – szeret a kertben tenni-venni, a családdal együtt ebédelni, túrázni, előadni, még vásárolni is. Ezek a tevékenységek

kiemelnek önmagamból. A költészet visszahelyez önmagadba. A hétköznapi dolgok közben máshol jár az eszed. Nem olyasvalamin, amit te alkotsz, amit teljesen te formálsz. És részt veszel másokkal ezekben a kalandokban, ami jó szórakozás. Szórakoztató dolog a feleségemmel és a fiammal meg a munkatársaimmal tenni-venni ezt-azt, jó dolog másokat meglátogatni.

Mark Strand elégedettnek tűnik a világban elfoglalt helyével – családjával, munkájával, kutyájával. Tudja, hogy jó a szakmájában, ami azt jelenti, hogy lebilincselő és pontos nyelven megírja mindazt, amit az élet tanújaként megtanult. Gyerekkorában semmi különösebb jel nem utalt jövőbeli hivatására. Szülei azért küzdöttek, hogy kényelmes középosztálybeli státuszt érjenek el, és bátorították fiukat, hogy fogalmazzon világosan, halmozzon fel sok ismeretet, és olvasson sokat. De az egyértelműen nem szerepelt terveik között, hogy Strandből költő lesz. Attól féltek – joggal – hogy egy ilyen pálya sosem teszi lehetővé, hogy pénzügyileg önellátóvá váljon. Tény, hogy negyvenkét éves korára, amikor néhányan már a nyugdíjba vonulás gondolatával foglalkoznak, Strandnek még mindig nem volt biztos állása.

Nem akartam, hogy legyen. Rájöttem, hogy mindenki jobban él, mint én. Szándékosan döntöttem úgy, hogy nem az egyetemi utat választom, hogy nem biztosítom be magam egy egyetemen, mert azt gondoltam, hogy akkor egy álomba ringatnám magam. Szükségem volt egy bizonyos egzisztenciális kihívásra, hogy az agyamat készültségben tartsam, életben és fogékonyan, legalábbis annyira, hogy tudjak verseket írni. De New Yorkban élni és pénzt összekapargatni mindenhonnan, ilyen meg olyan állást vállalni, és ingázni, túl sok előadást tartani, meg ilyenek, ez romboló hatású volt. Megölte a koncentrációmat, szóval el kellett jönnünk.

Ez az a pont, amikor Strand Utahba költözött, ahol a költői válság egy újabb rémisztő időszaka után versei újra áramlani kezdtek. A körülötte kibontakozó eseményeket türelmesen figyelve és hallgatva, a szenvedélyes elmélyülés és a cinikus távolságtartás váltakozásai közepette rátalált arra a mintára, amely tudata hajlamaihoz leginkább illik: az élet szerény, ám mégis precíz krónikásának szerepére.

A szavak menedéke

Az összes meginterjúvolt író közül Hilde Domin tartja az irodalmat leginkább egyértelműen alternatív valóságnak, az élet embertelensége elöli menedéknek. Hetvenes éveire meghatározó helyet harcolt ki magának a nemet irodalomban. Verseit sokan olvassák, még a gimnáziumi szöveggyűjteményekben is szerepelnek. Értékes díjakat mondhat magáénak, és számos irodalmi zsűri tagjának kérik fel. Élete azonban nehézségekkel és tragédiákkal volt tele, és kétséges, hogy ilyen hosszú ideig élt volna, ha élményeinek káoszára nem képes ráerőltetni verseinek rendezett metrikáját.

Domin eleinte jogot tanult a Heidelbergi Egyetemen, és a filozófus Karl Jaspers, valamint a szociológus Mannheim Károly óráira járt. Az egyetemen beleszeretett egyik tanárába, egy híres klasszika-filológusba, és mivel Hitler hatalma gyorsuló ütemben nőtt Németországban, Domin pedig zsidó volt, megkezdődött a két számkivetett utazása, ami közel három évtizeden át tartott. Először Rómába mentek, ahol Domin férjének sok kollégája élt. De a zsidók a fasiszta Olaszországban is veszélyben voltak, ezért Spanyolországba menekültek, innen a Dominikai Köztársaságba, és rövid időszakokra az Egyesült Államokba is ellátogattak. Férje kapcsolatainak és hírének hála, nem szembesültek olyan súlyos anyagi gondokkal, mint sok más menekült. De a lelki fájdalmat épp elég nehéz volt elviselni: A házigazdák jóindulatától való függés, az állandó társadalmon kívüli élet, az új nyelvek és új készségek elsajátítása – és a hátra hagyott családtagok és barátok sorsáért érzett állandó aggódás – krónikusan instabil lelkiállapothoz vezettek.

A második világháború után Domin és férje visszatért Németországba, a férj végül visszakapta egyetemi tanári állását, ezúttal spanyol művészetet tanított, mely kutatási területen karibi tartózkodása alatt végzett úttörő munkát. Maga Domin, aki egészen addig a férjének segédkezett, egyfajta titkárnőként, fordítóként és szerkesztőként 1951-ben verseket kezdett írni. Így mesél pályakezdéséről: „Egyik este elkezdtem írni egy verset. Nem fogtam fel, hogy írok, de belekezdtem. Egyszerűen megtörtént. Tudja, mint amikor az ember szerelmes lesz. Vagy amikor elüti egy autó. Megtörtént. Nekem ott volt a nyelv, és kellett az írás, hát írtam.” A kiváltó ok az volt, hogy anyja halála miatt „megsemmisítve” érezte magát. Férje egész együtt töltött életük során mindig megvédte; ebben a krízisben azonban egyedül érezte magát, támasz nélkül, „És ez az, amiért hirtelen… elrepültem a nyelvbe.”

És ez a repülés a szimbólumok világába megmenti az írót az elvisel hetetlen valóságtól, ahol az élmény nyers és feldolgozatlan. Amikor a fájdalmas élményt szavakba önti, a költő megszabadul terhe egy részétől:

[Az érzelem] beteljesül, azt hiszem. Tudod, hogy mi volt benned, és már meg tudod vizsgálni. És ez egyfajta katalizátor. Nem? Igen, szerintem az. Egy időre megszabadulsz az érzelemtől. És a következő olvasó a szerző helyére lép, nem így van? Ha azonosul az írással, akkor most ő lesz a szerző. És akkor ő is felszabadul. Ahogy a szerző is felszabadult. Az érzelem nem feltétlenül lesz ugyanaz, de valahogy, hogy is mondjam, vele együtt rezonál.

Domin tehetsége a szavakhoz nem olyasmi volt, ami korán vagy hirtelen jelentkezett. Akkor kezdte érdekelni a nyelv, amikor megtanult előbb görögül és latinul, majd később olaszul, franciául, angolul és spanyolul. Ahogy ezen a sokféle nyelven megtanult beszélni, lenyűgözte a tény, hogy ugyanannak a szónak lehetnek bizonyos konnotációi az egyik nyelvben, és egy ettől nagyon különböző jelentéshálója egy másikban. Vagy hogy az egyik nyelv egyes érzelmeket vagy történéseket pontosabban fejezhet ki, mint egy másik. Nagyon sokat olvasott, különösen Shakespeare szonettjeit és Goethe munkáit tartotta nagyra. Azzal képezte magát, hogy segített férjének néhány klasszikus spanyol verset lefordítani. De mindenekfelett a némethez, anyanyelvéhez vonzódott, azért tért vissza az országba, ahol családtagjait megölték, mert nem tudott élni ott, ahol ezt a nyelvet nem beszélik. „Normális dolog a nyelvben menedékre lelni – mondja. – Ha zenész vagy, a zenében, ha festő, a színekben.”

Küzdelem a területtel

Hat évbe telt, mire az első versei megjelentek. Ezek nehéz évek voltak, nem utolsósorban azért, mert férje, aki mentora és védelmezője volt, ódzkodott a gondolattól, hogy Dominnak saját hangja és független irodalmi karrierje legyen. Eleinte pártfogolta erőfeszítéseit, aztán a dolog bosszantani kezdte, és sok évbe telt, míg végül elfogadta a tényt, hogy felesége hírneve túlszárnyalhatja a sajátját. Am legelső versétől fogva, vonakodva ugyan, de elismerte, hogy versei valódi költészetet képviselnek, és ez megerősítette Domint az elhatározásában. Ennél azonban vészjóslóbb akadály volt a terület politikája, aminek majdnem sikerült eltántorítania. Szerinte az segített továbblendülnie, hogy a körülötte folyó belharcok többségéről egyáltalán nem vett tudomást:

Nagyon naiv voltam. Nem tudom, hogyan lehettem ennyire naiv, de az voltam. Nem hittem az irodalmi összeesküvésekben vagy bármi hasonlóban, tudja, az irodalmi maffiában. Úgy értem, hogy nekem a munka munka volt, és mindig az maradt. Tudja, akkor nőnek is nehéz volt lenni. Csinosnak lenni. Csinosnak lenni hátrány, természetesen. Főleg, ha nem akarsz olyan módon kedves lenni, ahogy némelyek elvárják tőled. De a versek egyedül is megtalálják a maguk útját, és ugyanígy az én verseim is boldogultak egyedül, azoknak az embereknek a támogatása nélkül, akik akkor benne voltak a „maffiában”

Sok más íróhoz és költőhöz hasonlóan Dominban is két ellentétes művészi karakter küzd egymással. Az egyik az idealizált változat, ahol a zseni végül győz, bármilyen akadály áll is útjába. A másik a tapasztalatra épít, és tényként kezeli, hogy a féltékeny és ellenséges érzületű kritikusoknak megvannak a művész elnémítására alkalmas módszerei:

Mallarmé azt mondja, hogy a vers olyan, mint a rakéta – magától röpül a magasba. És ebben lehet némi igazság. De aztán az egészet elvághatja a féltékenység. Igen. Azt hiszem, ez a jó szó rá. Persze nem lehet róla beszélni, de már különben is a múlté. Nagy előny, ha már nem vagy olyan fiatal. Senki sem akar lefeküdni veled.

Domin érzékeny a nők művészvilágbeli különös sebezhetőségére. A mintánkban szereplő tudósnők egyike sem tett célzást arra, hogy elő menetelük árában szexuális szívességek is szerepeltek, a művészek be számolóiból azonban nem hiányzott teljesen ennek sejtetése. Ez részbeli magyarázatot ad arra is, hogy a művészetben hosszú távon miért olyan nagy segítség a naivitás. Lehetővé teszi, hogy az egyén, ahelyett hogy összeesküvések és ellen-összeesküvések szövögetésére pazarolná idejét, minden energiáját a festésre vagy az írásra összpontosítsa. Ez persze csak addig működik, amíg az ártatlan egyben szerencsés is – hiszen éppúgy lehetséges az is, hogy eltiporják, miközben soha nem tudja meg, hogy mi vagy miért történt körülötte.

Hírneve ellenére az irodalmi közegben Domin még most is kívülállónak érzi magát. Amikor irodalmi díjakhoz kéziratokat kell értékelnie, az író személye és politikai beállítottsága helyett az írás érdemeire koncentrál. Természetesen ennek így kell lennie, de Domin állítása szerint ritkán van így. „Tudja, amikor benne vagyok egy zsűriben, szörnyű tudok lenni, ugyanis az az elvem, hogy nem a személyt, hanem a versét nézem. És van, aki nem így van ezzel. Következésképp hamar kikerülök a zsűriből.” Ám amíg a hatalmi játszmáktól távol tartja magát, rengeteget foglalkozik azzal, hogy fiatal íróknak segítsen fejleszteni készségeiket. Hetente számos kéziratot kap ambiciózus költőktől, akik kikérik a tanácsát. A szerinte reménytelen verseket visszaküldi, megköszönve az író bizalmát. Ha lát valami ígéreteset a versben, akkor órákat tölt vele, hogy javításokat javasoljon az írónak – elsősorban egyszerűsítéseket és minden olyan kidobását, ami terjengős, erőtlen, felesleges. Saját vegytiszta versei japán haikukként olvashatóak.

Szépítések nélkül

Domin tisztában van vele, hogy költészete katalizátorként hat a mélyen nyugvó és elsősorban a fájdalmas érzelmekre – az olyanokra, mint amilyen az anyja halála által kiváltott depresszió volt. A fájdalom leírásával a seb kezd begyógyulni – a forma és a stílus segítségével a költő újra ura lesz a tragikus eseménynek. Ahhoz azonban, hogy ez működhessen, tökéletesen őszintének kell lennie, semmit sem szabad véka alá rejtenie, rezzenéstelen arccal kell szemlélnie a valóságot. Domin szerint az erre való képessége jogosítja fel leginkább a költő címére. „Úgy gondolom, hogy őszinte vagyok, a verseim ezért érintik meg közvetlenül az embereket, kortól vagy szociális helyzettől függetlenül. Az őszinteség mindig megérint, mert annyira kevesen őszinték, nem igaz? Én nem kértelek”.

Sok más megkérdezetthez hasonlóan, Domin is szüleinek – ebben az esetben anyjának – tulajdonítja az érdemet, hogy ilyenné formálták személyiségét.

Ilyen a természetem. Úgy gondolom, ez a szüleimen múlt. Annyira szép gyerekkorom volt, mert nem kellett hazudnom. És arra neveltek, hogy bízzak az emberekben. Ha ezt nagyon fiatalon tanulja meg az ember, akkor a dolog meggyőző, még akkor is, ha később rossz tapasztalatokat szerez. Összességében véve a bizalom bizalmat szül, nem igaz?

Nem kellett hazudnom. És azt hiszem, valószínűleg ezért nem is tanultam meg hazudni. Megtanultam csendben maradni, de nem tanultam meg hazudni. Édesanyámmal rengeteg bizalmas dolgot meg tudtam beszélni, és ha a többi gyerek nem akarta, hogy megtudják, hová megyünk, azt mondtam neki: „Itt és itt vagyunk, de ne mondd el a többi anyukának, ha hívnak,” és anyám mindig tartotta a hátát. Szerintem a gyerekek számára a legfontosabb dolog, hogy nyíltak lehessenek otthon, és ne kelljen semmitől se félniük, egyszerűen őszinték lehessenek.

Az őszinteség legalább két ok miatt fontos a költőnek. Először is, ha hagyja, hogy az élményeiről szóló beszámolóit ideológiák vagy a megalapozatlan optimizmus színezzék, azzal csorbul verseinek igazságtartalma. Másodszor, a költő őszinte kell hogy legyen önmagához, folyamatosan értékelnie kell, amit ír, és nem szabad hagynia, hogy vágyainak befolyása meggátolja a formálódó mű javításaiban. „Minden művészetben a saját kritikusod kell hogy légy” – mondja Domin. – „Ha igazán jó mércét akarsz megütni, egyszerre kell annak lenned, aki ír, és annak, aki javít. Ez látszólag paradoxon, de annak kell lenned, különben nem tudsz létezni ebben a világban.” A kreatív egyénnek el kell vetnie a tartomány bölcsességét, ezzel együtt kritériumait mégis be kell építenie szigorú önkritikájába. Ehhez pedig meg kell tanulnia, hogyan érje el a bevonódás és a távolságtartás dialektikus feszülését, ami oly jellemző az alkotó folyamatra:

Az embernek mindig távolságot kell tartania önmagától. Nem gondolja? A váltás lényege, hogy a hozzáállás hol egészen közeli, hol egészen távoli. Mindig benne kell lenned, ugyanakkor mindig látnod kell magad kívülről. Amikor csinálod, benne vagy. De mindig kell egy bizonyos távolságtartás. És értelemszerűen, minél inkább megvan az emberben a készség, minél inkább a kisujjában van a szakma, annál inkább képes egyszerre benne lenni, illetve megtartani a távolságot, és tudni, hogy mit csinál. Például amikor kihúzol egy szót. Először azután húzod ki, hogy már leírtad. És amikor már gyakorlottabb vagy, akkor már írás közben kihúzd. Skizoid folyamat az írás. Te vagy az érzelmi szereplő, aki rakosgat ja a szavakat, és te vagy a racionális szereplő is, aki „tudja”, hogy melyik szó kell majd.

A rendíthetetlen őszinteség azonban veszélyessé válhat, ha a valóság túl kaotikus, és a művészet nem vihet rendet az életbe. Domin több közeli barátja, a holokausztot túlélt zsidó írók, vetettek véget nemrég életüknek vagy őrültek meg kétségbeesésükben amiatt, hogy Európában újra felütötte fejét a rasszizmus és a fasizmus. Domin osztozik szenvedéseikben, de nem hajlandó bedobni a törölközőt. Még mindig reméli, hogy a költészet segít majd a fiataloknak szebb jövőt találni.

Amikor őszintén írsz verset, és őszintén olvasod, egyéniség leszel, és védetté válsz mindenfajta programozhatóság ellen. És ha fiataloknak olvasol verset, amit én gyakran teszek – iskolákba járok, még börtönökben is voltam –, érzem, hogy fel lehet kelteni az emberekben a vágyat, hogy soha ne legyenek opportunisták, ész nélkül ne kövessenek semmit. Hogy mindig figyeljenek arra, ami történik, és ne forduljanak el tőle. Ez a legtöbb, amit az ember tehet. A világot nem változtathatod meg, de az embereket talán igen. Azt az embert, aki aztán majd úgy dönt, hogy nem követi a tömeget..

Nem azt kell nézned, hogy érintett vagy-e, vagy sem. A szíved mélyére kell nézned. Konfuciusz mondja, hogy szíved néma hangját kell figyelned. A költészet ennyit tehet.

A stílus felszabadít

Anthony Hecht lírikus költő, akinek verseit több gyűjteményes kötetben közölték, és megjelentek a New Yorkerben és más meghatározó folyóiratokban. Minden jelentősebb alapítvány ösztöndíját elnyerte, műveit számos díjjal jutalmazták, többek között 1968-ban Pulitzer-díjjal. Hecht versei kristálytiszták, már-már modorosan elegánsak, a formára pedánsan ügyelve megszerkesztett költemények. Írásaira a zenéből jó analógia lehet egy Vivaldi-versenymű. Gyakran használja a szonettformát vagy a több mint hatszáz évvel ezelőtt a középkorban használt canzonékhoz hasonló formákat. Ezeknek a formáknak annyira merev szabályai vannak, hogy még Dante is panaszkodott amiatt, hogy ezek szerint a szabályok szerint írni olyan, mintha láncra verné magát, és hogy ebben a stílusban soha nem ír többé. A költészet paradox módon mégis ennek a szigorú rendnek a betartása révén szabadíthatja meg az írót – és az olvasót d nyers élmények kibogozhatatlan áradatából.

Nem véletlen, hogy gyerekkorában Hechtet először leginkább a zene, azután pedig a geometria érdekelte. Mindkét tartomány a legrendezettebb szimbolikus rendszerek közé tartozik, és ha bárki figyelmet szán rájuk, akkor rendezett gondolati és érzelmi mintázatokat kell követnie. Máskülönben Hecht korai évei eléggé kaotikusak voltak; apja vállalkozása háromszor ment csődbe, és a család nemcsak elveszítette mindenét, hanem mindhárom alkalommal súlyos adósságot is felhalmozott. Az érzelmi életük sem volt sokkal nyugodtabb; emlékszik rá, hogy milyen hihetetlen szorongás és magány kínozta.

A zene volt az első ezek közül [ami nagyon érdekelt], éppen azért, mert absztrakt volt, és ezért el tudtam szakadni a körülöttem lévő zűrzavartól. Imádtam. Egyfolytában hallgattam a rádión. Volt egy kis lemezgyűjteményem, újra és újra lejátszottam mindet, amíg kívülről meg nem tanultam őket. Később a verseket ugyanígy tanultam meg kívülről. Tényleg egész szimfóniákat tudtam betéve. Minden hangszerről tudtam, hogy mikor lép be, és mikor száll ki, és hogy hány van belőle. Nagyon figyelmesen hallgattam, és anélkül hogy tudtam volna kottát olvasni, éreztem, hogy ezeket a darabokat tényleg nagyon jól tudom. És most, hogy mondom, a zenében az az egyik legnagyszerűbb, hogy nem referáló, vagyis semmi sem fertőzi meg. Már gyerekkoromban is csúfot űztem azokból, akik mindig valami szentimentális eseményt kapcsoltak a zenéhez. Tudod, „a mi dalunkat játsszák”. Ez nekem semmit nem jelentett. Egy Beethoven-szonáta pont azért nem kapcsolódhatott semmilyen érzelmi élményhez, mert nem akartam, hogy kapcsolódjon. Azt akartam, hogy tiszta zene legyen.

Volt egy geometriatanárom a gimnáziumban, rendkívül jó voltam geometriából. És imádtam. Megint csak azért, mert mint a zene, ez is absztrakt volt. Azt hiszem, valószínűleg a zene és a matek volt az a két dolog, amit gyerekkoromban a legjobban szerettem.

Megdöbbentő, hogy az olyan művészeti tartományok esetében, mini a zene vagy a költészet, illetve az olyan tudományos tartományokban, mint a geometria és a természettudományok, nem annyira az a vágy adja a motivációt, hogy az ember bizonyos külső célokat – egy verset vagy egy bizonyítást – elérjen, hanem a mindennapok fenyegető veszélyeitől és feszültségeitől való megszabadulás érzése, amit akkor él át az ember, amikor teljesen elmerül az adott tartományban. A végtelen szabadság élményét paradox módon éppen a figyelmünk korlátozására és fókuszálására kitalált absztrakt szabályok nyújtják.

Hecht egy kevésbé átmeneti és inkább fizikai szabadságot tapasztalt meg, amikor bekerült az egyetemre, és minden ízében kiélvezte a diákéletet. De az idilli élet a kampuszon nem sokáig tartott: besorozták, és Európában végignézte, ahogy gyalogsági osztaga felét vagy megölik, vagy megsebesítik. A háború brutalitása mély nyomot hagyott benne, amit a művein keresztül kellett lelkéből kiűznie. A művészet újra a megmentő szerepét játszotta: A háború után Hecht visszament az egyetemre, jó mentorokkal és kollégákkal találkozott, és eldöntötte, hogy a költészet inkább neki való, mint a zene, és útjára indította később nagy sikerű karrierjét. Az alábbi példa munkamódszerét és ihletének forrásait is szemlélteti:

Rengeteg vesződség és aprólékos munka van vele; a versírás számomra kimondottan tudatos dolog. Nem úgy, mint például Ginsbergnek, akit nem akarok megbántani, csak éppen ő másképp ír verset, mint én. Ő a mentális tevékenységet kivonatolja, én viszont egy formális struktúrát próbálok teremteni. Ha már megvan az úgynevezett donnée[5], a tudattalanból kinyert nyersanyag, akkor nem kell mást tennem, mint összeraknom.

Mondok egy példát. Írtam egy verset a fiunk születéséről, aki 1972-ben jött a világra, egy hóviharban. 1972-ben még mindig tartott a vietnami háború, fogalmam sincs, miért jutott eszembe – talán a félig éber, félig alvó állapot miatt –, rájöttem, hogy az egyik dolog, amin folyamatosan gondolkodom, az az események puszta véletlenszerűsége. Hogy milyen véletlenszerű például a szexuális együttlét egész folyamata és a fogantatás, milyen véletlenszerű, hogy a hó a születése éjszakáján jött, hogy éppen merre havazott és milyen erősen. És véletlenszerű volt a katonák halála a fronton. És tudtam, hogy ez valahogy mind összetartozna, ha egyesíteni tudnám őket egy versben.

Ugyanakkor azt veszem észre, hogy miközben most fogalmakban beszélek, a versek számomra nagyon gyakran szavakkal kezdődnek. Szóval nagyon sokszor, amikor sötétben kipattanok az ágyból, az, amit gyorsan le akarok írni, az néhány szó egy bizonyos sorrendben, ami a magja lesz annak az akárminek, ami később kikerekedik belőle. Sokkal inkább szavakban gondolkozom, mint más dolgokban – például fogalmakban.

Mint minden más író, Hecht is úgy tanult, hogy rengeteget olvasott. Addig memorizálta a verseket, amíg „nem kerültek bele a vérkeringésembe” Aztán éveken keresztül imádott költői – John Donne, George Herbert, Thomas Hardy, T. S. Eliot, John Crowe Ransom, Wallace Stevens, W. H. Auden – hangján írt. Az egyénnek előbb magáévá kell tennie elődei stílusát ahhoz, hogy a sajátját kialakíthassa. Csak, ha kellően belemerül a tartományba, akkor derítheti ki, hogy van-e még ott hely egy kreatív hozzájárulás számára, és hogy ő fogja-e ezt megvalósítani.

Költészet minden, ami eddig költészet volt, bármilyen olyan új invencióval együtt, amit egy új költő hajlandó hozzátenni. De ha nem tudja, mi volt eddig, akkor nem tehet hozzá semmit. Úgy értem, egyetlen egy dolog miatt akarsz költő lenni: azért, mert elolvastál egy verset. Vagyis közvetlen értelemben a költészet a múlt teljes költői hagyományától függ. És ha már elfogadtad ezt a gondolatot, akkor el kell döntened, hogy nos, az eddigi költészet hatalmas áradatából mi az, ami neked a legjobban tetszik. Mert rengeteg dolog van, amit senki sem szeret igazán, és amivel senki sem törődik, és mindig rengeteg középszerű verset írnak. Nagyon sok időbe telik, mire megszerzed azt az érzékenységet, amivel intelligensen, józanul meg tudod különböztetni, mi jó, mi nem jó, mi az, amit már megírtak, és mi az, amit ebből kifolyólag meg kell még írni, ami minden eddigi dologhoz képest más. Ehhez mind idő kell.

Bármily nagy is a költészet hatalma, az egyéni problémákat nem oldja meg. A szimbolikus stílus elsajátítása – legyen szó költészetről vagy fizikáról – nem garantálja, hogy az egyén a tartomány szabályain kívül álló eseményeket is rendezni tudja. Ameddig a munkájukat végzik, a költők és a fizikusok lubickolhatnak szakmájuk rendezettségében, ám amikor a hétköznapokba visszalépve családi problémákkal, időhiánnyal, betegséggel és szegénységgel kell szembenézniük, ugyanolyan sebezhetőek, mini bárki más. Ezért olyan nagy a kísértés, hogy egyre nagyobb és nagyobb energiát fektessenek a munkába, és elfelejtsék a hétköznapi életet – más szóval, hogy munkamániássá váljanak. Költői készségeinek kifejlesztése Hecht problémáit sem oldotta meg. Első házassága hét év után felbomlott, és ezután egy évtizeden át úgy érezte, csak sodródik és pazarolja az idejét, ettől boldogtalan volt. 1971-ben kötött második házasságának tulajdonítja az érdemet, hogy minden visszatért a rendes kerékvágásba, és hogy „minden értelmet nyert”. Egy kielégítő kapcsolat és egy kreatív hivatás – mi többet kívánhatna az ember? Különösen akkor, ha a munka lényege, hogy a kulturális örökség rendjéhez és szépségéhez kell hozzá tenni valamit.

Örömteli felelősség

Madeleine L’Englét elsősorban gyermekeknek írt meséiről ismerik (melyek felnőttek számára ugyanolyan érdekesek). Ő azonban sokféle könyvet írt, az utóbbi néhány évtizedben nagyjából minden évben egyel Huszonhét éves korában házasodott meg, és férje, egy színész, az elkövetkező negyven évben a „legjobb szerkesztője” lett. Írásainak legfőbb ihletője három gyermeke volt. L’Engle csak negyvenévesen, a Wrinkle in Time[6] megjelenése után érte el első sikereit, amely elnyerte a rangos Newbery-díjat, és egy nagyszerű trilógia első kötete lett.

L’Engle már ötévesen elkezdett meséket írni, és noha színésznő és zongorista is szeretett volna lenni, mindig tudta, hogy igazi hivatása az írás. Az egyetem után színházban dolgozott, és elkezdte kiadni meséit. Még mindig zongorázik, és Mark Strandhoz hasonlóan, aki autót vezet, vagy küldetéseket talál ki magának, ha a munkájára való összpontosítás túlzottan sokat vesz ki belőle. L’Engle a zenéhez fordul, amikor arra van szüksége, hogy kitisztítsa az elméjét, valamint hogy újra kapcsolatba kerüljön a racionalitás mezsgyéjén kívül álló élményekkel:

Számomra a zongorázás a lazítás egyik módja. Ha megakadok az életben vagy abban, amit írok, ha tehetem, odaülök a zongorához, és játszom. Ettől felszakadnak a gátak a tudatos énem és a tudatalattim között. A tudatos irányítani akar, és nem engedi, hogy a tudatalatti, az intuícióm működésbe lépjen. Szóval, ha odaülhetek a zongorához, megtörik a jég, és az intuícióm szabadon adogathat ja a dolgokat a tudatos énemnek, az értelmemnek. Szóval ez nem csupán hobbi. Öröm.

Első iskolai évei nagyon gyászosra sikeredtek: „Általános iskolában rettenetes tanáraim voltak, akik magukban eldöntötték, hogy mivel nem vagyok jó sportoló, nem lehetek túl jó eszű sem. Szóval az iskolában nem tanultam semmit, legalábbis egészen a gimnáziumig. Amit tudtam, azt otthon tanultam meg. Az iskolában az égvilágon semmit. Aztán a gimnáziumban volt néhány jó tanárom, az egyetemen pedig néhány egészen kiváló.” A rossz iskolai élmények és egy kis testi hiba – egy rossz térd – azonban közvetlenül nem váltak egyértelműen hátrányára. Mivel iskolatársai és tanárai kerülték, Madeleine gyerekkorának nagy részét egyedül, olvasással és gondolkodással töltötte. Ma már úgy érzi, nem tudta volna megírni könyveit, ha boldog és sikeres diáktársai körében. Mint a mintánkban szereplő egyéniségek többsége, mindenekelőtt azzal bizonyította kreativitását, hogy képes volt a hátrányból előnyt kovácsolni. Később a gimnáziumban, majd a Smith College-ban támogató tanárokra talált. Irodalmi pályája egy egyetemi írókörön belül nyert megerősítést.

Másfelől a családi környezet láthatóan a kezdetektől fogva támogatta. Apja újságíró volt, külföldi tudósító. L’Engle szülei későn házasodtak, és Madeleine a két nagyon elfoglalt szülő egyetlen gyereke volt. Nem erőltettek rá semmit, de nem is tartották vissza. Eredményeit nem kritizálták, de nem is kapott érte túlzott elismerést – L’Engle hisz benne, hogy a túlzott bátorítás ugyanolyan rossz hatással lehet a gyerekre, mint ha lépten-nyomon elbátortalanítják. Olyan légkörben éltek, ahol a művészi kifejezést az élet normális részének tartották. Aztán tizenhét éves korában apja meghalt, és ekkor nagyon sokat számított az anyja önzetlensége:

A legtöbbet, és azt hiszem, ez igazán figyelemre méltó, akkor tette anyám, amikor apám meghalt. Anyám déli volt, és a déli család persze elvárta, hogy én hazamenjek, és gondját viseljem szegény, megözvegyült anyámnak. Ő pedig mindent megtett azért, hogy szabad legyek, hogy egyetemre mehessek, és az egyetem után visszamehessek New Yorkba, hogy járjam a saját utamat. Nem várta el tőlem, hogy feladjam miatta a munkámat. Szóval az egyetem után minden bűntudat nélkül visszamehettem New Yorkba, és tehettem a dolgomat. Megkeresni a megélhetésre valót, és megírni az első könyvemet, aminek a felét az egyetemen már megírtam.

A helyzet, amiről L’Engle beszél, sok kreatív nő számára ismerős, a férfiaknak viszont gyakorlatilag ismeretlen. A nők felelősségérzete családjuk és kiterjedt rokonságuk iránt nagyobb, mint a férfiaké. A mintánkbeli férfiak természetesen nagy felelősséget éreznek feleségük és gyerekeik iránt, és leküzdhetetlen bűntudatuk támad, ha képtelennek érzik magukat kötelességeik teljesítésére. Felelősségérzetük azonban a férj és az apa szerepére korlátozódik, míg a nők felelősségtudata általában kiterjedtebb.

A lélek túlélése

L’Engle műveiben többnyire azt járja körül, hogy mennyire szükségünk van a reményre. Regényeiben, még a gyerekeknek írottakban is, jellemzően egy világvége-forgatókönyv játszódik le, amely végül azért ér véget happy enddel, mert a főhősök a legkétségbeejtőbb helyzetekben sem veszítik el a reményt, és hányattatásaik során megtanulják, hogy cselekedeteiket az irgalom és a megbocsátás kell hogy irányítsa. Akárcsak C. S. Lewis vagy J. R. R. Tolkien történeteiben, amelyeknek L’Engle meséihez hasonlóan az az alapfeltevése, hogy a gonosz erők mindig készen állnak káoszba dönteni a világot, az ártatlanság pedig azért győzedelmeskedik, mert lemond a könnyebb megoldásról, nem folyamodik erőszakhoz, akkor sem, ha az nagy előnyökkel kecsegtet. Úgy érzi, manapság különösen fontos emlékeztetni az olvasókat a valóság e borzalmas részleteire, amikor a média képtelen értelmes képet adni a dolgok működéséről:

A televíziós reklámok meglehetősen furcsa képet adnak arról, hogy az életnek milyennek kellene lennie. És ezt nagyon sokan elhiszik. Pedig az élet nem könnyű és kényelmes, ahol semmi sem romlik el, amíg hajlandó vagy a megfelelő terméket megvásárolni. Nem igaz, hogy ha van egy jó biztosításod, akkor minden rendben lesz. Az élet nem így működik. Történnek szörnyűségek. De ezekből tanulunk. Az emberek hihetetlenül bonyolultak. Tavaly télen olvastam egy könyvet, a címe Owning Your Own Shadow (Saját árnyékod birtokában) volt, Robert Johnson írta. Az az egyik elmélete, hogy minél fényesebb a fény, annál sötétebb az árnyék. Ami gyakran igaz.

Saját művei esetében L’Engle úgy érzi, először az írás élvezete jön meg, és csak ezt követően jelenik meg a leírtak iránt érzett felelősség. Mivel tudja, hogy könyvei sok olvasót befolyásolnak, nagyon odafigyel rá, hogy ne közvetítsen destruktív üzenetet. És ha könyvbéli karakterei szenvednek, úgy tűnik, erejük fogytán, ő hisz benne, hogy „ki kell húznod őket a csávából, valami reményt kell adnod nekik. Nem szeretem a reménytelen könyveket. Amiktől azt gondolod, hogy »Á, nem érdemes élni«. Azt akarom, hogy azt gondolják, igen, ez a vállalkozás nehéz, de megéri, és végső soron nagyon sok örömöt rejt magában.”

Ez az érzés, hogy az egyre nagyobb területet hatalmába kerítő sötétség ellenére mindig van valami, amiben lehet bízni, L’Engle számára nem pusztán retorikai eszköz; olyan hit, amely a valódi élethez való hozzáállását is áthatja.

Ó, kicsit kevésbé látom idealizáltan a világot, mint talán harminc évvel ezelőtt. Ez az egész évszázad nehéz volt, de az utolsó harminc év sok-sok szempontból kifejezetten szörnyű. Úgy értem, ha harminc évvel ezelőtt meghallgatom a ma esti hírösszefoglalót, nem hiszek a fülemnek. Mindenhol van háború a Földön. Ugyanakkor pedig fekete elnöke van Dél-Afrikának! Tehát még a legszörnyűbb időkben is történtek csodálatos dolgok. Harminc éve nem hittük volna, hogy a Szovjetunió szétesik. Olyan ez, mint az időjárás. Megjósolhatatlan. A bámulatos az, hogy mindannak ellenére, ami történt, az emberi lélek még mindig túl tud élni, még mindig erős tud maradni.

A világegyetemben minden mindennel összefügg.

Ha az emberi lélek túlélése az egyik központi téma L’Engle műveiben, az akció-reakció kölcsönhatása, a kozmikus és a mikroszkopikus szinteken történő események kölcsönhatásai a másik. Elbeszéléseit egyfajta karmikus háló szövi át, amelyben a test sejtjein belül megesett erőszak a csillagokra is káros hatással lehet. Könyvei a science fiction és a középkori tanmesék elemeit ötvözik. Az Időcsavarban a részecskefizikára és a kvantummechanikára épít, a Szélvarázsban sejtbiológiára, a Csillagvágtában pedig a druidák énekvarázslását vegyíti a relativitáselmélettel. A többiekhez hasonlóan az ő jelentős hozzájárulása is abból áll, hogy olyan területeket hozott össze, amelyeknek látszólag semmi közük nincs egymáshoz.

Nagyon sok ötlet tudat alatt jön. Nem is jössz rá, hogy honnan. Próbálok olyan sokat olvasni, amennyit csak lehet, elég sokat például a részecskefizikáról és a kvantummechanikáról, mert ezek nagyon izgatnak. A lét természetével foglalkoznak, és mindennel, ami a létezésről szél.

Az egyik dolog, amit az atom szívét felnyitva megtudtunk, az az, hogy az univerzumban minden mindennel összefügg. A fizikusok egyik kedvem fogalma a „pillangó-effektus”, ami annyit jelent, hogyha beszállna ide egy pillangó, és baja esne, akkor ennek a balesetnek a hatása több ezer fényévnyire fekvő galaxisokban is érződne. A világegyetemben ennyire összefüggnek egymással a dolgok. És egy másik dolog, amit felfedeztek, hogy semmit sem lehet objektíven tanulmányozni, mert ha valamit megvizsgálsz, azzal megváltoztatod, és Te is megváltozol általa. Ezek elég hathatós gondolatok. Most épp arról olvasok egy könyvet, hogy a fényhez szükség van a látásra. Olyan ez, mint az erdőben kidőlő fa; ha nem hallja senki, nem ad ki hangot? No, ugyanez van a látással – a fény nincs, ha nem látjuk.

L’Engle hiszi, hogy a mesemondás fontos eszköz annak megakadályozására, hogy az emberek eltávolodjanak egymástól, és hogy a civilizált világ építménye ne essen szét. Egyik elsődleges feladatának tartja, hogy segítsen megőrizni az emberi kapcsolatok harmóniáját. Hiszi, hogy hivatása a tapasztalataiból tanultakra reflektálni, és reflexióit másokkal, különösen gyerekekkel megosztani.

Amerikában már nem becsüljük meg az idősek bölcsességét. Mindeközben az úgynevezett primitív törzseknél az idősek nagy tiszteletnek örvendenek, mert ők a törzs „történetének” birtokosai. Azt hiszem az a veszély fenyeget bennünket mint egy ország lakosait, hogy elveszítjük a történeteinket. Az eltervezett elavulás pedig mindenre kiterjed; nemcsak a hűtőket és az autókat éri utol, hanem az embereket is. Csodálatos barátaim vannak, mindenféle generációból, és ezt fontosnak tartom. Szerintem az időbeli izoláció borzasztó, az időbeli szegregáció pedig a szegregációk egyik legrosszabb formája.

Megkockáztatni a kudarcot

Sok más kreatív egyéniséghez hasonlóan, sikerét L’Engle is nagy részben kockázatvállaló képességének tulajdonítja. Kalandozott saját életében is, hiszen még akkor is követni próbálta megérzését arról, hogy mi a jó, amikor ez társas környezetének normáival és elvárásaival ellentétes volt. Megszegte a józanság törvényeit azzal, hogy olyan stílusban írt, ami a szerkesztők és a kritikusok szerint a fiataloknak túl nehéz volt, a felnőtteknek pedig túl gyerekes – habár a tudományos fogalmak és a filozófiai eszmék még egy felnőtt számára sem könnyen felfoghatóak. Így aztán tíz évbe került, míg szokatlan történetei megjelentek. Az Időcsavar két és fél éven keresztül gyűjtögette a visszautasító leveleket, mielőtt az egyik kiadó megpróbálkozott vele. „Nem tudsz olyan nagy kiadót mondani, amelyik ne utasította volna vissza. Mindegyik visszadobta” De sosem érzett kísértést, hogy kompromisszumot kössön csak azért, hogy biztosra mehessen.

Az egyik esemény, amelyre ezzel kapcsolatban emlékszik, karrierje elején történt, amikor meghívták a nyugati partra, hogy tartson beszédet egy nőegyletben. Humoros beszéddel készült, ügyesen kerülve a kényes témákat. Amikor az előadás vázlatát megmutatta férjének, ő ennyit mondott:,,»Hát, kedvesem, nagyon vicces. De nem azért fizetik a hosszú utat, hogy egyszerűen csak megnevettesd őket. Úgy gondolják, hogy van valami mondanivaló d a számukra. Szóval vállald fel, és mondd el.« Ezt tettem. Az önmagam vállalása olyan dolog, amit azóta megtanultam. És szerintem jó.”

Saját hitvallását így összegzi ez a néhány sor arról a makacsságáról, amely oly sok jó szolgálatot tett eddig is neki:

Az ember az egyetlen teremtmény, aki kudarcot vallhat. Ha egy hangya kudarcot vall, meghal. Mi viszont tanulhatunk a hibáinkból és a kudarcainkból. És én így tanulok, pofára esek, összekaparom magam, és újrakezdem. Ha nem szabad kudarcot vallanom, sose kezdek új könyvbe, sose kezdek bele semmi újba.

Hozzátenni valamit a világhoz

Richard Stern író és irodalomtanár három periódust idéz fel gyerekkorából, amelyeknek nagy hatásuk volt személyisége alakulására. Az első, amikor megismerkedett a szóbeli narratívákkal, aztán amikor megtanult olvasni, és végül, amikor saját maga próbált írni. E lépések mindegyike hatalmas mértékben kitágította tapasztalati világának korlátait. A regénnyel az apja által mesélt történeteket hallgatva került először kapcsolatba, még elég kicsi gyerek korában. Az élmény azóta is élénken él benne:

Az első emlékem, és azt hiszem ez emlék, hogy fekszem a sötétben. És es küszöm, hogy megvan az érzés, de ezt valószínűleg bebeszélem magamnak, hogy látom a kiságy rácsait. Tudom, hogy a szobában jobb oldalt vagyok. Ugyanabban a szobában balra, a sarokban, ott van a nővérem, nálam négy évvel idősebb. Valahol középen van apám. És minden este bejön, és mesét mond. Csodálatos mesélő volt. És a hangja meg a mesék itt vannak előttem. A neveket, amiket kitalált, később felhasználtam a történeteimben.

Stern korán kezdett olvasni, és első szellemi tápláléka, a tündérmesék, olyan hatással voltak rá, hogy anyja, félvén, hogy fia belebetegszik a túlzott izgalmakba, megtiltotta, hogy újabb könyvet vegyen ki a kör nyékbeli könyvtárból, ami az Amsterdam sugárút és a Nyolcvankettedik utca sarkán állt. Stern így is megtalálta a módját, hogy újabb könyveket vegyen ki, és mohón olvasott tovább. Sokat olvasott, természetesen így válnak az írók az irodalom tartományának mesterévé. Stern megismétli, amit területén mindenki más mond: „Nem hiszem, hogy volnának olyan írók, akik nem olvastak, akiket nem bűvöltek el a könyvek, a mesék, a versek.”

Végül a Stuyvesant Gimnázium gólyájaként élte meg első írói sikerét. Ahogy az sokszor megesik, a siker szerény, de emlékezetes volt – meg erősítette abban, hogy megvan benne a képesség, és kóstolót kínált az elismerés mámorító ízéből:

Egy csodálatos tanár, Lowenthal úr – látom magam előtt kék öltönyében, magas gallérját, nagy orrát és a hatalmas ádámcsutkáját, fekete haját – azt kérte, hogy aki akar, írjon egy történetet. És én sok történetet olvastam már, szóval írtam egyet. És az egész osztály nevetett, és Lowenthal úr is, és tudtam, hogy ez nagyon fontos.

A fenti történet előtt Stern a Legfelsőbb Bíróság tagja szeretett volna lenni. A fiatal zsidó fiú – akit a két bíró, Brandeis és Cardozo élete inspirált, akikről emlékezete szerint a The Nine Old Men (Kilenc vén ember) című könyvben olvasott – úgy képzelte, hogy ez a legnagyobb cél, amire törekedhet. Miután azonban Lowenthal úr óráján megízlelte a szerző kitörő örömét, érezte, hogy jövője az írás felé vett irányt. És sosem nézett vissza: Tizenhat éves korában beiratkozott az Észak-Karolinai Egyetemre, és szinte azonnal belecseppent egy költő-író társaságba, ahol életre szóló barátságokat kötött. Volt irodalmi társaságuk, irodalmi magazinjuk – röviden minden, ami egy kis terület létrehozásához kell. Az egyetemről a Harvardra ment, onnan pedig az Iowai Írók Műhelyébe, ahol elméleti diplomamunka helyett regényt is lehetett írni a PhD-fokozat megszerzéséhez,

Iowában rengeteget publikált, és 1954-ben az egyik novellája bekerült a rangos Best O’Henry Storiesba. Itt kezdett el dolgozni azon a könyvön, amely megalapozta írói hírnevét: a Golkon. Talán ugyanilyen fontos, hogy Iowában, miközben a Western Review irodalmi magazinnál dolgozott, megismerkedett és barátságot kötött generációja néhány legbefolyásosabb írójával. Saul Bellow és Philip Roth különösen közel kerültek hozzá, és történetesen mind Bellow, mind Stern a Chicagói Egyetemre ment a későbbiekben tanítani. Utazásai során Európa néhány legjelentősebb írójával is ismeretségbe került; Thomas Mann különleges benyomást tett rá. Az ilyen kapcsolatok több okból is szükségesek a kreatív személy számára: Összehasonlítási alapot szolgáltatnak saját munkájának értékeléséhez, versenylehetőséget teremtenek, arra kényszerítve ezzel a kreatív személyt, hogy önmagát felülmúlja, építő kritikát nyújtanak, és végül, de nem utolsósorban, e kapcsolatokon keresztül információkhoz jutnak, és előmenetelük szempontjából elengedhetetlen lehetőségek nyílnak meg előttük.

A negatív átfordítása

Ahogy azt már többször is láttuk, az ember általában azért fordul az íráshoz, hogy élményeibe újra rendet vigyen. Madeleine L’Englét a kozmikus káosz fenyegette emberi lélek túlélése foglalkoztatja; Anthony Hechtet a háború esztelensége rendítette meg; Hilde Domint a nácizmus tragédiája és anyja halála. Nem meglepő, hogy Stern is felhasználja írásait arra, hogy lelkéből kiűzzön minden gonoszságot. Az ő műveiben a gonosz személyesebbnek tűnik, kevésbé drámainak, egyszerűen az élet normális velejárójának. Mondhatnánk, hogy Stern a rombolást szeretné feltárni, amit életünkben a lelki entrópia okoz – a csonka érzelmek, az önzés, az árulás, a létünkből fakadó elkerülhetetlen csalódások. Ezek azok az apró tüskék, amelyek az írót arra ösztökélik, hogy szavakba csomagolja őket, és így tompítsa a fájdalmat:

Az a nagyszerű ebben a munkában, hogy minden érzés, amit megélsz, minden negatív érzés valamilyen módon értékes. Ez az építőanyagod, ez az építőköved, olyasvalami, amit a munkád felépítésére használsz. Azt hiszem, a negatív dolgok átfordítása nagyon fontos. Szóval megtanítottam magamnak, amit a leendő író tanítványaimnak is megtanítok: Ne akard megúszni a fájdalmat! A fájdalom kincset ér, ez az aranybányád, ez az arany a bányádban.

Persze vannak bennem olyan dolgok, amikről nem beszéltem – és valószínűleg nem is fogok –, amikről tudom, hogy rosszak, számítóak, torzak, gyengék, ez, az, amaz. Ebből erőt tudok meríteni anélkül, hogy beszélnék róluk. És amint korábban is mondtam, az író meg tudja ragadni ezeket, ezekkel dolgozik.

Ahhoz, hogy az ember legyőzze az élet fájdalmát, őszintének kell lennie önmagához, elismerve hibáit és gyengéit. Mint egy sebésznek, hajlandónak kell lennie mélyen belevágni a lélek gennyedző sebeibe. Máskülönben túl sok energiáját emészti fel a tagadás vagy a csalódások miatti önmarcangolás. Stern élete legnagyobb akadályáról feltett kérdésünkre így válaszolt:

Úgy gondolom, az énemnek a hitvány része az a rész, amit olyan szavak írnak le, mint hiúság, gőg, az az érzés, hogy nem úgy bánnak velem, ahogy kellene, a másokkal való összehasonlítgatás és így tovább. Elég keményen próbáltam ezekben megfegyelmezni magam. És nekem szerencsém volt, amiért sok pozitív dolog képessé tett rá, hogy leküzdjem ezt a fajta keserűséget, meg bántottságot – reményvesztettséget –, amely szemmel láthatóan egyes kollégáimat megbénítja, a nálam tehetségesebbeket is. Éreztem magamban ezt. És meg kellett tanulnom leküzdeni.

Azt mondanám, a legfőbb akadály magunk számára mi magunk vagyunk.

Könnyebb diagnosztizálni, hogy mi a baj az életünkkel, mint meg gyógyítani. Mint minden ember, aki őszinte magához, Stern tisztában van vele, hogy a világ minden jó szándékával együtt is marad némi keserűség benne, még mindig nyomja a szívét valamilyen be nem teljesedett ambíció, még mindig sajnál egy régi döntést. Mások gyengeségét könnyű megbocsátani. Stern magáévá telte Pascal irányelvét, miszerint „megérteni annyi, mint megbocsátani”. Valójában az egyik legizgalmasabb lehetőség az írói létben érzése szerint az, hogy foghat egy gonosz vagy bűnös karaktert, és emberivé varázsolhatja azzal, hogy megmutatja, mitől lett ilyen. Önmagának nehezebb megbocsátania, de az írás ebben is segít. Elvégre az író maga is az emberi nem egyik egyede, és amikor a karakter kudarcait magyarázza, bizonyos mértékben saját magának is megbocsát. Ráadásul öröme van abban, hogy képes kirakni egy olyan történetet, amely az olvasó életét gazdagítja. Az író legnagyobb jutalma, ha az olvasók

élvezik, örömüket lelik a tündöklésben és a bukásban, a szimmetriában, a karakterekben, a helyzetekben, olyannyira, hogy érzik, hogy bővül az életről alkotott felfogásuk. Örömöt élnek át, és ennek olyasvalamihez van köze, amit én csináltam. Meséltem az unokáimnak, az unokahúgaimnak és az unokaöcséimnek. Látni négy vagy öt arcot, ahogy csüngenek a szavaidon, ez az egyik legszebb dolog a világon. Ez a fajta figyelem. Tudod, jól ismerek néhány színészt és színésznőt, és a révükön látom a kapcsolatot az ő munkájuk és a sajátom között. Hogy egy-egy emberi sors könyvben vagy színpadon történő felvázolásával a közönség számára egy pillanatra felvillanthatjuk, hogy mi is történik ezekkel az emberekkel.

Amint ez az öt eset mutatja, a szó tartománya tényleg igen nagy ha(alommal bír. Lehetővé teszi, hogy érzéseinket felismerjük, és időtálló, mindenkiben meglévő minőségekként megnevezzük őket. Ezáltal mind a szerző, mind az olvasó egy bizonyos távolságra kerülhet a nyers tapasztalástól, és elkezdheti megérteni, kontextusba ágyazni, megmagyarázni azt, ami máskülönben csak egy zsigeri reakció maradt volna. A költők és az írók a létezés káoszával veszik fel a küzdelmet. Hilde Domin szavukból épít menedéket, ahol a tettek és az érzelmek értelmet nyernek; Mark Strand az elillanó élményt örökíti meg, amely máskülönben a feledés homályába veszne; Anthony Hecht gyönyörű formákat alkot, hogy szembeszálljon a sors szeszélyes véletlenszerűségével. Madeleine L’Engle a sejtjeinken belül és a csillagok között történő események között próbálja megtalálni a kapcsolatot; Richard Stern az ember vállalásainak törékenységére fókuszál. Küzdelmük az ember azon kísérletét örökíti meg, hogy értelmet adjon az életnek. Műveikhez döntően ez a küzdelem szolgáltatja az ihletet.

Ezek az írók mind csak úgy tehették gazdagabbá a világot, hogy először belemerültek az irodalom tartományába. Mohón olvastak, letették a voksukat egyes írók mellett, memorizálták azt, ami tetszett nekik – röviden az eddigi írók szerintük legjobb munkái közül a lehető legtöbbet internalizálták. Ebben az értelemben ők maguk lettek a kulturális evolúció előrehaladó élvonala.

Előbb vagy utóbb mindannyian az irodalmi közeg részévé is váltak. Barátságot kötöttek idősebb írókkal, kapcsolatot teremtettek különböző avantgarde iskolákkal és folyóiratokkal, behatóan foglalkoztak más fiatal írókkal. Végül azzal, hogy irodalmat tanítanak és különféle zsűrik, szerkesztőségi bizottságok tagjai lettek, és így tovább, ők lettek a tartomány kapuőrei. A halott írók iránti lelkesedésükkel szemben az élő írókkal fenntartott viszonyaik jóval problematikusabbak voltak. Domin az irodalmi „maffia” belharcai felett sajnálkozik; Stern tisztában van a keserű féltékenység potenciális megjelenésével pályatársai körében. Ugyanakkor, ha hallatni akarják a hangjukat, az íróknak így vagy úgy meg kell barátkozniuk tartományuk szociális szerveződésével.

Az írók között meglévő másik hasonlóság a gyakran hangsúlyozott kettősség volt a szakma racionális és irracionális aspektusai, a fegyelem és a szenvedély között. Akár freudi tudattalannak akarjuk ezt nevezni, ahol gyerekkori elfojtások élnek tovább, akár jungi kollektív tudattalannak, ahol a faj archetípusai lakoznak, akár a tudatküszöb alatti térként képzeljük el az ösztönöket, ahol korábbi élményeink véletlenszerűen vegyülnek egymással, amíg véletlenül egy megdöbbentő új kapcsolat nem létesül, az egészen világos, hogy minden író nagy jelentőséget tulajdonít az éjszaka közepén hirtelen megszólaló hangnak, amely megparancsolja: „Ezt le kell írnod!”

Mindenki egyetért abban, hogy ugyan szükséges a tudattalan hangjára figyelni, de nem elegendő. Az igazi munka akkor kezdődik, amikor a lélek feltérképezetlen tájairól feltörő ötletet vagy érzelmet megvizsgálják az ész rideg fényénél, hogy itt megnevezzék, osztályozzák, eltöprengjenek rajta, és más érzelmekhez és ötletekhez kössék. Itt jön a szakma: Az író korábbi írók által használt szavak és kifejezések és képek óriási tárházából merít, kiválasztja a jelen feladathoz legjobban illeszkedőt, és tudja, hogy szükség esetén hogyan találjon ki újakat.

Ehhez nagy segítség, ha valaki az irodalom határain átlépő széles tudásalappal rendelkezik. Domin nyelvismereteire épít; Hecht a zenére és a geometriára; L’Engle a kvantumfizikára és a mikrobiológiára. Az írók számára a kreativitás kifejezésének egyik eszköze, hogy képesek eltérő tartományokból vett ötleteket és érzelmeket összefűzni. Lehet, hogy a szerelem és a halál ezer éve nem változott; de a róluk alkotott felfogásunk generációnként változik, részben annak köszönhetően, amit az élet más vetületeiről megtudunk.

Abban is sok hasonlóságot találtunk, hogy milyen módszereket követnek ezek az írók munkájuk során. Mindannyiunk tart kéznél egy jegyzetfüzetet arra az esetre, ha a Múzsa hangja megszólalna, ami általában reggel történik, amikor az író még félálomban az ágyában fekszik. Sokuk évekig vezetett naplót. A munkanapot nem fogalmakkal, kész szövegekkel kezdik, hanem többnyire egy szóval, szófordulattal vagy valamilyen képpel. A munka magától alakul s nem a szerző szándéka szerint, de a szerző kritikus szeme mindig ott van rajta. A legnehezebb ebben a folyamatban, hogy egyszerre két ellentétes célra kell összpontosítani: nem szabad elvétenie a tudattalanból súgott üzenetet, ugyanakkor megfelelő formába kell szorítania. Az elsőhöz nyitottság szükséges, a másodikhoz kritikai ítélőképesség. Ha ez a két folyamat nincs állandóan változó egyensúlyban, az írás áramlata elillan. Néhány óra elteltével az óriási koncentráció, amit ez az egyensúlyozás megkíván, annyira kimeríti az írót, hogy váltania kell, és valami másra, egy kicsit hétköznapibb dologra kell koncentrálnia. De amíg tart, a kreatív írás szinte olyan, mintha lenne egy saját világunk, amelyben mindent, ami a „valódi” világban rossz, helyre lehet hozni.

TIZENEGYEDIK FEJEZET –

Az élet tartománya

Nem tudhatjuk biztosan, őseink milyen formában rendszerezték tudásukat kezdetben, de az biztos, hogy a növények és az állatok osztályozása, az egészség és a betegség megértése már szerepelt itt is. A ma biológiának nevezett, az életformákkal és az életfolyamatokkal foglalkozó tartomány az ember egyik alapvető eszköze volt a körülötte lévő világ értelmezésére.

A különbség jelenlegi tudásunk és őseink tudása között az összes tartomány közül – a fizika kivételével – a biológiában a legnagyobb. Több mint négy évezrede, a civilizáció minden jelentős központjában – Mezopotámiában, Egyiptomban, Indiában és Kínában – nekifogtak, hogy körültekintően lejegyezzék azt a tudást, amit az írásbeliség előtti kultúrákban a vadászok és állattenyésztők a gyógynövényekről és állatfajtákról összegyűjtöttek. Ezerötszáz évvel később Arisztotelész elkészítette az állatok tudományosabb osztályozását, egyik tanítványa pedig ugyanezt megtette a növényekkel is. Élettani folyamatainkat – az emésztést, a légzést, a vérkeringést, az idegrendszer funkcióit – azonban egészen a legutóbbi évszázadokig senki sem értette, fogalmunk sem volt a sejtekről, baktériumokról és vírusokról, a genetikáról vagy az evolúcióról. Óriási a különbség abban, amit őseink érzékeltek az életfolyamatokból, és amit mi ma tudunk róluk.

Az élettudomány mára olyan sokirányú és annyira specializált lett, hogy csak több tucat példán keresztül lehetne érzékeltetni, hogy miből áll a tartomány. A német felfedező és természetbúvár, Alexander von Humboldt még alig száz évvel ezelőtt is képes volt négy kötetbe sűríteni azt a tudást, amellyel az akkori kor biológusa vagy földtudósa feltehetően rendelkezett. Ma senkitől sem várható el, hogy a tartomány akárcsak egy szűk területét is teljes mélységében áttekintse. Fejezetünkben három olyan emberrel foglalkozunk, akik megváltoztatták az élettudományok tartományát, bár ez a három példa csupán elenyésző kisebbsége a lehetséges nézőpontoknak.

A rend iránti szenvedély

E. O. Wilson korunk egyik legbefolyásosabb biológusa. Több mint háromszáz cikke és számos könyve, melyek közül kettő Pulitzer-díjat nyert, jelentősen hozzájárult a hangyák osztályozásához, a biodiverzitás koncepciójához, vagyis ahhoz az elképzeléshez, hogy meg kell őriznünk az életformák sokféleségét; a rovarok kémiai úton történő kommunikációjának vizsgálatához; illetve a szigetek ökoszisztémájának tanulmányozásához. Ám a legtöbben valószínűleg a szociobiológia atyjaként is merik, vagyis annak a kísérletnek az elindítójaként, amelyben az emberi viselkedést és a társadalmi intézményeket evolúciós szelektív értékük alapján próbálják magyarázni. A munka során ideológiai nézeteltérésekbe keveredett, amivel egy sereg ellenséget szerzett magának a tudományos közegen belül és azon kívül is. A hírnév és a megpróbáltatások ellenére Wilson ugyanakkor hű maradt hivatásához, a precíz terepmunka és az ihletett meglátások szokatlan ötvözetéhez, amely olyan tényeket és elveket kapcsol össze, melyekről senki nem gondolta volna, hogy összetartozhatnak.

Jelenleg Sociobiology (Szociobiológia) című művében a társadalom tudományok és a biológiai tudományok átfogó szintézisén dolgozik:

A fejemben lassan kialakuló kép arra ösztönöz, hogy sokkal több figyelmet szenteljek a társadalomtudományok alapjainak. És arra használnám az evolúcióbiológus, a biológus szemléletét – hiszen némi molekuláris és sejtbiológiát is tanultam –, hogy kiválogassam és újraszervezzem a társadalomtudomány elemei közül azokat, amelyekre szerintem szükség van ahhoz, hogy megteremtsük az összhangot a biológia és a társadalomtudományok között. A mai napig nem nyilvánvaló, hogy szükség van az összhang megteremtésére. Sokak szerint ez lehetetlen is. Persze leginkább épp ők ösztökélnek engem a bizonyításra, akik a dolgot így látják. Ettől izgalmas ez az egész tartomány.

Egy természetbúvár hajthatatlan ambíciója

Wilson megállás nélkül dolgozott egész életében. Gyerekkorának nehézségei bizonyos fokú bizonytalanságot plántáltak belé, amelyet saját elhatározásából és déli örökségéből – büszkeség, áldozat és önfegyelem táplálkozó könyörtelenséggel küzdött le. Ezeket hívja a mai pszichológiai szakzsargon hiánymotívumoknak, amelyek a nemkívánatos korai élmények kompenzálásából építkeznek. Azonban pozitív motiváció is érte: az élővilágra való rácsodálkozás és különösen néhány legalázatosabb lakója, a hangyák és a termeszek iránt érzett szeretet. Wilson tízéves korában entomológus szeretett volna lenni; a National Geographic néhány száma és egy barátjával a washingtoni állatkertben tett látogatása megerősítette benne, hogy a világon a legjobb felfedezőnek és természetbúvárnak lenni.

Sok más kreatív egyéniséghez hasonlóan, amíg az egyetemre nem került, Wilson is unatkozott az iskolában. Alsóbb osztályokban a cserkészek között azzal foglalkozhatott, ami érdekelte, és itt a saját tempójában tanulhatott. Azt gondolhatnánk, hogy a szemüveges Wilson bálnák vagy elefántok iránt kezd érdeklődni, de nem, a rá jellemző önfejűséggel a legkisebb rovarra esett a választása. Tizenhárom évesen írta első feljegyzéseit a déli államokba felvándorló és ezzel jelentős környezeti problémákat okozó tűzhangyák várairól. Még gimnazista volt, amikor az Alabama állambeli Mobile városában egy helyi újság hírszerkesztője a tűzhangyákról akart cikksorozatot összeállítani, és a fiatal Wilsont bízta meg a munkával. A hirtelen jött felelősség, az, hogy elfogadják, valamint a feladat elvégzését követő jó érzés elindította a karrier útján.

Nagyjából ugyanennyi idősen, még az egyetem elkezdése előtt, Wilson elolvasta Ernst Mayr Systematics and the Origin of Species (Rendszertan és a fajok eredete) című könyvét, ami felfedte előtte, hogy a természetes szelekció elvét alkalmazva az élővilág óriási mennyiségű tényét lehet értelmes módon rendszerezni. Wilson pályáján Mayr jelentette az első jelentős intellektuális befolyást; később az ifjú természetbúvár mentora, majd nagyra becsült kollégája lett. Ezt azonban sok más hatás követte még, annak köszönhetően, hogy Wilson megőrizte fiatalos kíváncsiságát és nyitottságát. „Egyik pálfordulásom követte a másikat” – meséli intellektuális útjáról, melyet olyan példaképek fémjeleztek, mint James Watson, aki nagy hatást tett rá a genetikának a kromoszómák kettős spiráljára való visszavezetésével, de ezen túl csodálta merészségét és függetlenségét is. Konrad Lorenz rámutatott a lehetőségre, hogy az állati viselkedést meg lehet magyarázni etológiai megfigyelések alapján; a földrajztudós Ellsworth Huntington bevezette az evolúciós ökológia fogalmát, ami azt próbálta megmagyarázni, hogy két nagyon hasonló ökológiai fülkében fejlődő kultúra, mint például Új-Fundland és Izland, miért válik végleg teljesen különbözővé. Végül pedig megtanulta William D. Hamiltontól a rokonszelekció elveit, akinek a populációk szaporodási rátáinak változásait leíró matematikai modelljei az élet megértésének új útjait tárták fel. Mindezeknek a nagyon különböző szemléleteknek az alapján készül, Wilson saját, átfogó szintézisének megalkotására.

Személyes életútja legalább olyan bonyolultnak tűnik, mint intellektuális pályája. A harmadik fejezetben láttuk, hogy a kreatív személyek jellemzően egyes személyiségvonások két – általában egymástól merőben különböző – véglete között ingadoznak. A siker titkáról hangosan töprengve Wilson számos ilyen polaritást említ – a könnyedséget a kitartással szemben, a választott téma iránti imádatát a kontroll iránti vággyal szemben, az önzetlenséget a törekvéssel szemben, a magányt a társas elfogadással szemben, az élvezetet a fájdalommal szemben:

Van néhány terület, mint például a matematika vagy az elméleti fizika, ahol egyszerűen muszáj okosnak lenni. Az is érdekes, hogy ezeken a területeken a tudósok legfontosabb munkái többnyire – ha nem is mindig – harminc öt éves korukra már megszülettek. A Tudományos Akadémián szinte hemzsegnek a Harvard olyan fizikusai, kémikusai és matematikusai, akik a „nagy művet” már legalább húsz éve letették az asztalra. Kedves emberek, de az a helyzet, hogy már nem lesz több nagy dobásuk.

A többi tudományban pedig a kitartás és az ambíció a lényeg. Azt hiszem, kell valamiféle szeretetet érezned az iránt, amit csinálsz – hogy azért foglalkozzál vele, mert nem tehetsz mást, mert örömöd leled benne, hogy művelheted, hogy gondolkodhatsz rajta, függetlenül attól, hogy merre vet a sors vagy a jószerencse. Ilyen a természetrajz is. Ha történetesen boise-i postamesterként kellene dolgoznom Idahóban, akkor is boldog ember lennék. A hajnal már a hegyekben találna, és az este is, és a hétvégéket is ott tölteném, vagyis ugyanazt csinálnám, mint most. Mert szeretem, és mindig is szerettem.

Nem lehet ugyanakkor figyelmen kívül hagyni a bizonytalanságot, az ambíciót, a kontroll iránti vágyat sem. A tudósok – félve mondom ki – alapvetően szeretnek kontrollhelyzetben lenni, és ennek egyik módja az, hogy eredeti felfedezések vagy a régiek szintézise révén új ismereteket teremtenek, és tulajdonuknak tekintik őket. Mindent megtennék azért, hogy minél több dolgot én tudjak legjobban a világon, ami nyilvánvalóan egy, a témám iránti szeretetem felett álló vagy attól független birtoklási ösztön. Természetrajzzal akarok foglalkozni, ott akarok lenni ezen a területen. Az év 365 napjából akár 360-at is boldogan töltenék el az emberektől távol, esőerdőkben utazgatva, na és a könyvtáramban.

Ugyanakkor kontrollhelyzetben is akarok maradni, biztosnak lenni abban, hogy nem tudnak félresöpörni vagy megállítani, hogy felnéznek rám azért, amit csinálok. Ez kontroll nélkül nem megy, a kontrollhoz pedig ambíció kell. Az ember tehát egyre több dolgot igyekszik a kezében tartani, a dolgokat átalakítva, kiterjesztve, megújítva. Azt hiszem, ezeknek az ösztönöknek a kombinációja teszi a tudóst jelentős tudóssá.

Hozzá kell tennem, hogy vezető kutatónak vagy tudósnak lenni óriási munkát és fáradságot jelent. És számolnod kell bizonyos mértékű szembenállással, el kell viselned a riválisaidat is. Vagy azt, hogy olykor háttérbe szorulsz. De az elvei által űzött magányos vadász, magányos utazó vagy felfedező ideája, aki tűzön-vízen át eléri, amit akar, ez az énkép, akármilyen romantikusnak és ostobának tartsák is sokan, fontos szerepet játszik egy nagy formátumú tudós kialakításában.

Kitérni a golyók elől

Saját életében Wilsonnak sok riválist és visszautasítást kellett eltűrnie. Ez részben a biológia tartományán és területén belül jelentkező történelmi körülmények összjátékának volt köszönhető, amelyek az 1960-as években a felismerhetetlenségig megváltoztatták a tudomány szabályait.

A tartomány tekintetében ez volt az az időszak, amikor a molekuláris biológia hirtelen exponenciális növekedésnek indult. A terepmunka természetbúvár hagyományát, amelyben Wilson nevelkedett, hirtelen ide[étmúltnak és értelmetlennek tekintették. A korábbi generáció nagyjait olyan fiatal kísérleti kutatók szorították háttérbe, akik már a sejteken belüli kémiai folyamatok irányításával, genetikai utasítások megfejtésével foglalkoztak, melyek azzal kecsegtettek, hogy felfedik a biológiai teremtés titkait. Marx után szabadon azt mondhatnánk, hogy a biológia értelme az élet tanulmányozása helyett az élet átalakítása lett.

A tudás forradalmának hatására a legjobb biológusokat elszipkázta a molekuláris biológia, azzal fenyegetve a régi gárdát, hogy a szükséges utánpótlástól megfosztva teljesen magukra maradnak. A tartomány változásának hatása azonnal érződött a területen belül: A tudományos pályázati pénzek elkezdtek a laboratóriumokba áramolni, a folyóiratok több kísérleti cikket és kevesebb terepmunka-kutatást közöltek, és a biológusok új generációja, belemerülve a sejtfolyamatok látszólag végtelen, mégis rendezett világába, elfordult a régi problémák elől. Más szavakkal a biológián a Thomas Kuhn által paradigmaváltásnak nevezett jelenség szélsőséges példája söpört végig.

Ilyen helyzetekben a régi gárda tagjai legtöbbször fejet hajtanak a „fejlődés” elkerülhetetlensége előtt, és inkább adminisztratív pozíciókat vállalnak, vagy más módon ülnek tovább babérjaikon. Wilson azonban túl fiatal volt, vagy talán túl eltökélt ahhoz, hogy bedobja a törülközőt. Így aztán kidolgozott egy olyan stratégiát a történelmileg elkerülhetetlen ki védésére, ami végül egész sikeresnek bizonyult. Nem próbált fejjel menni a falnak, azaz a molekuláris forradalomnak, és nem akarta tagadni annak jelentőségét sem. Ehelyett olyan új megközelítések alkalmazásával, mini a matematikai modellezés és a populációs vizsgálatok, sikerült a darwini természetrajzot modern köntösben újjáélesztenie. Wilson így számol be arról, hogy milyen kampány segítségével sikerült megőriznie pozícióját a tartományban s egyben a területen, a biológusközösségben is:

Meg kellett találnom a lehető legokosabb embereket. Ebben benne volt az is, hogy bár nem vagyok matematikai őstehetség, a modell építéshez jóval magasabb szintű matematikai tudásra volt szűkségem, mint azt valaha is gondoltam volna, így aztán újra kellett képeznem magam a húszas éveim végén, harmincas éveim elején. Én találtam ki többek között az „evolúcióbiológia” kifejezést is, nagyjából 1957-ben vagy 58-ban. Aztán kurzusokat tartottam belőle, és populációbiológiából is, mint már mondtam, bátran álltam a sarat. Ezek nagy része Potemkin-falu volt, be kell hogy valljam, mert az újfajta populációbiológiából, modellépítésből és kísérletezgetésből nem lehetett túl sokat kihozni, a meglévő néhány példát kellett minél jobban felcicomáznom, és kihoznom belőlük a legtöbbet. Nagyjából így nézett ki, amit oktattam a hatvanas években.

Aztán, különösen itt a Harvardon, volt pár nagyon jó eszű egyetemi hallgató, alsóbb és felsőbb évesek egyaránt, meglehetősen jó, az enyémnél legtöbbször jobb matematikai felkészültséggel, akik beiratkoztak a kurzusaimra, és úgy gondolták, hogy tudnának ezekkel a témákkal hosszú távon foglalkozni. Akiket nem daráltak be a molekuláris biológusok, és saját utat kerestek. Felfedezték, hogy a biológiához, a sikeres karrierhez a matematikán, a matematikai modellezésen, az integráción és az evolúcióbiológián keresztül is el lehet jutni. És nagyon tehetséges emberek vannak köztük, szép számban, ma már negyvenes vagy akár ötvenes éveikben járnak – igazán kiemelkedő személyek.

Ahogy azt Wilson is érzékelteti, ahhoz, hogy az egyén életképes kreatív vívmányt hozzon létre, a szimbolikus és a társadalmi rendszert egyaránt meg kell változtatnia. Nem elég új ötletekkel, új tényekkel, új törvényekkel előrukkolni. Meg kell győzni a fiatalokat arról, hogy az új szemléletet magukévá téve meg tudnak majd élni, s nevet tudnak szerezni maguknak.

A biológia területén az 1960-as években a molekuláris forradalmon kívül azonban más erők is hoztak változásokat, olyan erők, amelyek a biológia tartományán kívülről jöttek, a tágabb szociokulturális közegből. Az evolúciós elméletre a „survival of the fittest” (a legrátermettebb túlélése) axiómájával együtt úgy tekintettek, mint az intézményesült hatalmi rend támogatójára. A molekuláris genetika annak rémével fenyegetett, hogy tudósok döntik majd el, milyen gyerekeink lehetnek, és mennyi. A front politikai törésvonalak szerint alakult, Wilson erőfeszítése a szociobiológia szintézis megteremtésére pedig ezek kereszttüzében találta magát. E gyakran durva összetűzések során nagy hasznát vette korán megnyilvánuló büszkeségének és kalandvágyának:

Beleütköztem a szélsőbalba, közelharcot kellett vívnom a politikai korrektség mozgalmával, melyet a tudományos világon belüli ellenkultúra utolsó harcosai is támogattak. A hetvenes években nagyon felháborított egyesek – közöttük néhány nagy tiszteletben álló tudós – becstelensége, és nem akarok olyan emberekkel egy gyékényen árulni, akik nekik tapsoltak.

Szóval ha valami, hát bizonyos konzervatív társadalmi értékek, melyeket gyerekkoromból eleve magammal hoztam, sokkal individualistábbá – hogy is fejezzem ki magamat? – függetlenebbé tettek. Tudja, személy szerint sem a jobb-, sem a baloldalról nincs különösebben jó véleményem. Kedvenc filmem a Délidőben (High Noon)[7]. Nem érdekel, ha kiadják rám a kilövési parancsot, az se, ha vissza kell adnom a „tagsági igazolványomat”, és kisétálni a teremből. Ebből a szempontból egyfajta hemingwayi attitűddel kezelem a világot.

Munkamódszerek

Wilson jellemzően egyszerre többféle munkát végez, különböző mód szereket felhasználva. Ez gyakran előfordul a kreatív egyének körében; ez meggátolja, hogy megunjanak valamit, vagy holtpontra jussanak, és lehetővé teszi a gondolatok váratlan keresztezéseit. Wilson legalább négy különböző módszert használ. Az első a terepmunka mindenféle egzotikus helyen, s ez azáltal, hogy konkrét tapasztalatot ad és később feldolgozandó adatokkal szolgál, egyfajta „alapüzemanyagként” működik. A második az előadások és konferenciák látogatása, ahol más szakértőktől az őt érdeklő tartományok legújabb fejleményeit szívja magába. A harmadik az éjszakai munka, a gondolatok meglepő leleményességről tanúskodó kapcsolódásai, amelyek az éjszaka közepén felébredve váratlanul lepik meg. És végül a szisztematikus munka, amely reggeltől kora dél utánig tart, és beletartozik az olvasás, az írás, a matematikai modellezés, élőlények példányainak lerajzolása. A kulcsfontosságú meglátások néha az éjszakai munka során születnek, de ennél gyakoribb, hogy magának a szisztematikus munkafolyamatnak, valamint annak a másik három meg közelítéssel való kombinációjának eredményei:

Azt hiszem, a legjobb heuréka-ötleteim a munka kellős közepén támadtak Például egy hete ültem az asztalnál, és ebédeltem. Ebéd közben általában sokat olvasok és írok. Van Lexingtonban egy kedvenc éttermem. Egy olasz étterem. Ismernek és hagyják, hogy elüldögéljek a sarokban. Ha otthon vagyok Lexingtonban, akár két órát is eldolgozgatok minden ebédnél. Cikkeket veszek. Könyveket olvasok. Jegyzetelek.

Egy antropológiakönyvet olvasgatva nem hagyott nyugton a gondolat, hogy miért van akkora különbség az egyes írásbeliség előtti kultúrák között, például az apajogúság, a vagyon átörökítése terén, aztán megértettem, hogy bizonyos, a szerző által figyelmen kívül hagyott szempontból ökológiai különbségekről van szó. Tipikus néprajzos szemmel közelítette meg a kérdést, és úgy próbálta értelmezni, hogy: „Ó hát, az emberi viselkedés annyira rugalmas. Van ilyen is, meg olyan is.” Én meg azt mondtam: „Nem, nem. Ez ökológia. Tudja, az ausztrál őslakosoknál azért van így, mert az erőforrásaik egyenlőtlenül oszlanak el, és bejósolhatatlanok. Az afrikai mezőgazdasági társadalmakban pedig azért van úgy, mert ott nem bejósolhatatlanok és nem egyenlőtlen az eloszlásuk”, és így tovább. Aztán azon morfondíroztam. „Miért maradnak fenn ezek a dolgok ilyen sokáig? A kulturális különbsége minden apró részlete megmarad?”

És aztán belegondoltam, hogy mit is jelent összességében a ritualizáció, és az a szükséglet, hogy egy társadalmi normát ritualizáljunk, aztán törvénybe iktassunk, aztán pedig szakralizáljunk, és hogy ez kell hogy legyen a kulturális különbségek megmerevedésének az oka. Ám ha a társadalom egyszer már megegyezett valamiben, ezt ritualizálta és szakralizálta, akkor nagyon statikussá válik. És aztán tegnap este, ahogy ültem és hallgattam Amartya Sent, a közgazdászt, a Nash-egyensúlyról[8], a stratégiák stabil egyensúlyáról beszélni, rádöbbentem, hogy a szereplők hajlamosak „befagyni”. Tudja, ha már egyszer megállapodtak. Legalábbis az elmélet azt jósolja, hogy befagynak.

Rájöttem, hogy a ritualizáció mellett, és talán ezt segítve, a Nash-egyensúly elérése más megoldásokkal szemben az egyensúlyi megoldás elérésének, majd az ehhez az egyensúlyhoz való örökös ragaszkodásnak az eszköze lenne. És a stratégiai egyensúly közgazdászok által kidolgozott koncepciójának kapcsolatban kell lennie az antropológiai ritualizáció és a kulturális mozdulatlanság fogalmaival. Szóval épp most mondtam egy példát arra, hogy miken gondolkodtam az elmúlt napokban. No és ez a legutóbbi, a Nash-egyensúlynak a kulturális mozdulatlanságra való értelmezése tipikusan olyan dolog, ami elalvás előtt szokott eszembe jutni. Ez történetesen akkor jutott eszembe, amikor a Nash-egyensúlyról szóló előadást hallgattam, de simán eszembe juthatott volna néhány órával később is, elalváshoz készülődvén. Jó. Ilyesmi elég gyakran előfordul velem, olyankor felkelek, és írok.

Wilson munkájának nagyobbik része azonban nem szintézist teremtő meglátásokból áll. Inkább lassú, módszeres munkából. Jelenlegi munkái között szerepel a világ legnagyobb hangyanemzetségéről szóló könyv megírása, amelyhez hatszáz ehhez kapcsolódó és a világon mindenfelé elszórtan élő hangyafajt – a világ egyik legnagyobb nemzetségét – kell azonosítania és leírnia. Előkészületei során Wilson több mint ötezer saját kezű rajzot készített. „Lehet, hogy furcsán hangzik – ismeri el –, de nagyon szeretem csinálni, úgy mellékesen. Kedvtelésből.”

A kreatív élet komplexitására E. O. Wilson életénél kevés világosabb példát találhatunk. A személyes hányattatások, a történelmi konfliktusok és a tudás szerveződésének mélyenszántó változásai mind figyelmet követeltek maguknak, és pozitív választ igényeltek. Nagyon sok helyen téveszthetett volna irányt, az elfogadható megoldások számára pedig nem sok hely maradt. Ahhoz, ahogy Wilson a külső követelmények nyomásához alkalmazkodott, hajlíthatatlanság és rugalmasság, céltudatosság é, önzetlen kíváncsiság kellett. Galamblelkűnek kellett lennie, és egyúttal ravasznak is, mint a róka. Így ahelyett, hogy a körülötte örvénylő, egyik pillanatról a másikra bekövetkező változások elsöpörték volna, felhasználta a különböző tartományokban megjelenő új gondolatokat, és segítségükkel az élet bonyolult szövetének új felfogását alkotta meg.

A ráksejtek élete

Klein György szintén apró életformákra vadászik, az ő célpontja azonban még kisebb és sokkalta halálosabb, mint az E. O. Wilson által vizsgált tűzhangyák. Klein a sejtbiológia olyan új ágának úttörője, amit „tumor” vagy „rákbiológiaként” ismernek. Ez a tartománya kromoszómák összetételének, a genetikai változásoknak, az immunológiának és a vírusoknak a tumorsejtek kialakulásában betöltött szerepét vizsgáló kutatásokból nőtte ki magát. A sejtbiológia más ágaihoz hasonlóan a század során a tumorbiológia is a tudásért folyó versennyé fajult, amit a gyorsuló ütemben fejlődő laboratóriumok állandó gondolatcseréi révén születő molekuláris biológiai fejlemények és a rák legyőzése érdekében a területbe pumpált pénzek tettek lehetővé. A lehető legáltalánosabban fogalmazva azt mondhatnánk, hogy a rákbiológia azt próbálja megérteni, miként alakulnak ki rákos sejtek, hogyan növekednek, és hogyan pusztulnak el. A tumort hagyományosan olyan patológiás entitásnak tartották, amelyet bármilyen elérhető eszközzel ki kell irtani. Az új megközelítés is meg akarja tudni, hogy miként lehet megszabadulni tőlük, de azon a feltételezésen nyugszik, hogy e célt akkor érhetjük el a leginkább, ha a rákra úgy tekintünk, mint egy, a genetikai variáció és szelekció hatása alatt működő sejtpopulációra, amelynek saját genetikai és környezeti előtörténete van. Így fel lehet tenni a leglényegesebb kérdést: Miért nem engedelmeskednek ezek a sejtek azoknak a növekedést irányító parancsoknak, melyeknek a szervezet többi része aláveti magát?

Klein tartományát, mint sok más interjúalanyunkét, egészen a legutóbbi időkig aligha lehetett létező tartománynak nevezni. A tudás elemei megvoltak, de nem illesztették őket egy koherens fogalmi rendszerbe. A tumorbiológia alapjait az amerikai kutató, Peyton Rous századunk első évtizedeiben végzett úttörő vizsgálataiig lehet visszavezetni, de a legtöbb tudományterülethez hasonlóan a tumorbiológia is opportunista módon fejlődött, minden használható információt felhasználva más terjeszkedő tudományágaktól. A tudomány úgy működik, hogy elméleti állábakat növeszt, amelyek alkalmasint kiválnak az anyaterületről, és független tudományággá fejlődnek; az esetek többségében az anyaterület azonban újra bekebelezi ezeket a nyúlványokat. Ebben a túlfűtött légkörben kutatóközpontok versenyeznek egymással, illetve felfedezéseikkel kiegészítik és stimulálják egymás munkáját.

Klein György az egyik legizgalmasabb ilyen laboratóriumot vezeti a stockholmi Karolinska Intézetben. Laborjában a világ minden tájáról érkező doktoranduszok és posztdoktori kutatók dolgoznak. Klein szerezte a támogatást, segített az épület tervezésében, és éveken át ő felelt a laboratórium pénzügyi és intellektuális életéért. A kreatív tudósok nagy dilemmája, hogy amennyiben azt szeretnék, hogy gondolataikat a jövőben is továbbvihessék, vállalkozóvá kell válniuk; ha viszont vállalkozók lesznek, akkor az eredeti kutatásukra fordított értékes idejüket kell megrövidíteniük.

Az intézet irányításával járó mindenféle pályázati és adminisztratív munka mellett Klein számos nagyon különböző tevékenységet űz. Több kötetnyi esszét publikált már, amelyekben személyes visszaemlékezéseit filozófiai töprengéseivel vegyíti olyan címek alatt, mint például Ateisten och den heliga staden (Az ateista és a szent város). A költészet annyira megigézte, hogy tanulmányozni kezdte a nagy magyar költő, József Attila életét, akinek verseiről esszéket írt. Miután elolvasta Benno Müller-Hill könyvét a náci halálorvosokról, a tudomány etikai felelősségvállalásának nyilvános szószólója lett. Végül pedig a nemzetközi konferenciákon azzal vívja ki maga számára az elismerést, hogy a többi szakember előadásait a legjobban képes összefoglalni és integrálni.

Derűs pesszimizmus

Klein életének korai éveiről aligha mondható, hogy nagy ígéretekkel kecsegtettek. Apja meghalt, mielőtt György megismerhette volna, és a veszteség érzése állandóan jelen volt a fiú lelkében. Egyfelől megadta neki a „incroyable légèreté”-t, azt a nagyszerű könnyedséget, hogy szülői cenzúra nélkül szegülhet szembe az élettel, biztosítván az állapotot, amelyet Jean-Paul Sartre tulajdonított az apa nélkül felnövő gyerekeknek. „Nem kellett Ankhiszészt cipelnem a vállamon, amikor új országba úsztam” mondja, Sartre metaforáját idézve. Másrészről az apátlanság egy másfajta terhet ró a fiú vállára: az érzést, hogy a legidősebb férfi lévén, ő felel maga körül mindenki jólétéért.

Klein szoros kapcsolatban maradt anyjával, aki érzése szerint érzelmileg túlzottan függővé vált tőle. A fiút az foglalkoztatta leginkább, miként elégítheti ki anyja igényeit, hogyan óvja meg a depressziótól. Még ma is attól fél a leginkább, hogy azok, akik tőle függnek, boldogtalanok lesznek, hogy csalódást okoz másoknak. Büszkeségének legnagyobb forrása az a képessége, hogy érzelmeit uralni tudja annak érdekében, hogy személyes és szakmai kapcsolataiban megőrizze a harmóniát.

Klein zsidó származású, és személyisége alakulásában az asszimilált magyar zsidóság kulturális közege meghatározó szerepet játszott. Az ortodox nagymama különösen fontos szerepet töltött be, de még ennél is többet jelentett az élet szentségének mindenre kiterjedő tisztelete, valamint az elvárás, hogy kiválót alkosson az életben, amit a kulturális miliőn keresztül szívott magába. Tizennégy éves kora körül kételkedni kezdett Isten létezésében, és egy kéthetes spirituális krízis után eldöntötte magában, hogy a vallásos hiedelmek „tökéletesen értelmetlenek”. Máig „tökéletesen hisz Isten nemlétében”, miközben megmaradt az élet csodálatos rejtélye iránt érzett áhítata, s ennek demisztifikálását feladatának tartja.

Kamaszként Kleint frusztrálta az iskola. Bár céltudatos volt, úgy érzi, semmit sem tanult az „ostoba, önkényeskedő tanáraitól” – egyiküket kivéve, aki mindig mindegyik diákjára nagy hatással volt. Kardos Tibor tanár úr elvileg olaszt és latint tanított, de a képzőművészet és a költészet iránti lelkesedése tette Klein számára igazán emlékezetessé. Még mindig tud Dantétól idézni, bár olaszul nem beszél. Az inspiráció híján lévő iskolák mindenesetre nem akadályozták meg abban, hogy fontos dolgokat tanuljon. Akárcsak E. O. Wilson, önbizalmát és természetszeretetét a cserkészeknél tanulta, ahol csapata legfiatalabb őrsvezetője lett. Még mindig szép emlékeket őriz a hosszú kirándulásokról, az éjszakai túrákról, a szabad levegőn teljesített keményerőpróbák utáni kellemes fáradtságról. Leginkább azzal, hogy megtanulta legyőzni a fáradtság és az éhség érzését, sikerült megalapoznia szívósságát, ami elengedhetetlennek bizonyult későbbi küzdelmeihez, amikor a háború vége felé „elszabadult a pokol”. A kirándulásokról hazajövet a vonaton azonban elszomorították társai üres és unalmas beszélgetései.

Az intellektuális kihívásért máshová fordult. Néhány zsidó diáktársával összeálltak, hogy Duna-parti sétáik alatt zenéről, irodalomról, filozófiáról, képzőművészetről és matematikáról beszélgessenek – nem az iskola folytatásaként, hanem annak ellenében. Olyan csoport volt ez, amely Közép-Európában viszonylag gyakori volt, az Egyesült Államokban viszont szinte ismeretlen: egy csoport, ahol a „legkomolyabb” fiúk érdemelték ki a legnagyobb tiszteletet, és a tagok érzékenységükkel és széles körű tudásukkal tűnhettek ki. Ebben a körben sohasem esett szó személyes témákról, kizárólag absztrakt gondolatok és esztétikai élmények kerültek terítékre. Ezeknek a beszélgetéseknek köszönheti, hogy a kultúra iránti érdeklődése máig olyan élénk: „Dantét jobban szeretem, mint a legtöbb olasz, és a Kalevalát jobban, mint a legtöbb finn.” Mint minden más kreatív egyéniség, fiatal korában sokat volt egyedül. Zongorázott, és elméjét zenével, olvasással és gondolkodással próbálta fegyelmezni.

Évekkel később Klein az értelmiségi klub egy új formáját dolgozta ki. A specializált tudományos kommunikáció korlátait megérezvén, levelezésbe kezdett hozzá hasonló gondolatokat és érzéseket valló emberekkel, és ez a levelezés végül egy, az egész világot átszövő informális hálózattá nőtte ki magát. A legkülönfélébb értelmiségiek – fizikusoktól a költőkig – osztják meg vele véleményüket vallásról, politikáról, művészetekről és az életről általában. Alkalmasint ennek az információnak az elosztójaként működik, amikor is az egyik baráttól kapott levelet továbbküldi másoknak, akik szerinte szívesen elolvasnák. Sok ilyen levél kerül rögzítésre reptéri várótermekben vagy a metróban a későbbi legépelés szándékával, a levelek többsége négy-hat oldalas, egyes sorközzel szedve. Irodája közelében több tucat szekrény van tele e levelek mappáival.

Bizonyos értelemben meglepő, hogy Klein végül az orvosi pályát választotta. Gyerekként undorodott a nyáltól, a hányástól és összességében minden testi funkciótól. Emlékszik rá, hogy hat-vagy hétéves korában az orvosokat egyszerre találta lenyűgözőnek és rémisztőnek. A gimnázium után viszont az orvostudomány tűnt számára az egyetlen reális választásnak. Nem pozitív választás volt ez, inkább egy kizárásos folyamat eredménye, amely során olyan tiszteletre méltó szakmát akart elkezdeni, ahol legkisebb volt az esélye egy zsidó kiközösítésének. Azonban csak huszonkét éves korában, egy patológiai szakmai gyakorlat során nyűgözte le először a laboratóriumi munkával járó detektívmunka.

Közben a második világháború a végéhez közeledett, és Közép-Európa korábban védett országaiban, ahogy a kormányok sorra behódoltak a náci nyomásnak, a zsidók helyzete egyre vészesebbé vált. Klein a budapesti Zsidó Tanácsnak dolgozott, mint az egyik tag titkára, és a fülébe jutottak a német megszállás alatt álló területeken elkövetett atrocitásokról szóló baljós hírek. Azonban senki sem akarta elhinni, hogy ezek a rettenetes történetek igazak, különösen a kényelmes nagypolgári életet élő asszimilálódott budapesti zsidóság nem.

A magyar kormánynak sikerült a zsidókat a lehető legtovább megvédenie, de 1944. március 19-én a német csapatok elfoglalták az országot, és fasiszta uralmat alakítottak ki, amely elkezdte a vidéki zsidók koncentrációs táborba történő deportálását. Nem sokkal ezután Klein hozzájutott egy föld alatt terjesztett kézirathoz, amely az Auschwitzból elsőként megszökött két zsidó fogoly, Vrba és Wetzler beszámolóját tartalmazta. Irtózatos beszámoló volt; objektív, érzelemmentes szavakban mesélte el a halálgyár működésének konkrét részleteit. Klein ugyanakkor intellektuális elégtételt érzett afelett, hogy olyan igazságot ismert meg, amely hihetőbb volt azoknál a félinformációknál és vagy gondolatoknál, amelyek be a valóság helyett legtöbb társa kapaszkodott. A Zsidó Tanács amellett döntött, hogy a pánik és a fasiszta megtorlás elkerülése érdekében titokban tartja az információt; de a beszámoló megerősítette Kleint abbéli elhatározásában, hogy amilyen hamar csak lehet, elmenekül az országból. Az igazság megismerése nyújtotta borzongás, bármily kellemetlen volt is, mérföldkő lett intellektuális életében.

1944 októberében a magukat nyilaskereszteseknek nevező magyar fasiszták tovább fokozták a terrort. A gyanús személyeket begyűjtötték, és halálmenetekbe terelték, vagy azonnal megölték őket. Kleint a következő hónapban egy munkatáborba vitték, de megszökött, és miután hamis papírokat szerzett, január 10-ig, a szovjet hadsereg bevonulásáig bujkált. A náci terror alól felszabadulva eldöntötte, hogy a lehető leghamarabb elkezdi az orvosi egyetemet. Mivel a budapesti egyetem még mindig romokban állt a háborús károk miatt, néhány barátjával legyalogolt az ország másik végébe, Szegedre, ahol az egyetem viszonylag sértetlen maradt, és az órák elkezdődtek.

Amint a budapesti egyetem kapui újra megnyíltak, Klein György visszatért a fővárosba, hogy ott folytassa orvosi tanulmányait, és megkezdte patológiai és szövettani kutatásait. 1947-ben két emlékezetes esemény történt: Megismerte Évát, egy diáktársát, és egymásba szerettek. Szinte rögtön ezután néhány diáktársával együtt meghívást kapott Svédországba. Lévén, hogy a lepusztult helyzetben lévő ország a háború után még nem tért magához, egy ilyen lehetőség maga volt a megvalósult álom, csakhogy még egy rövid külföldi út erejéig sem akarta magára hagyni a lányt, akiről biztosan tudta, hogy feleségül akarja venni.

A svédországi látogatás fordulópont lett Klein életében. Budapesti kutatói tapasztalata, bármily rövid volt is, éppen megfelelt a stockholmi Karolinska Intézet Sejtkutató Osztályát vezető Torbjörn Caspersson igényeinek, aki állást ajánlott neki laboratóriumában. Klein az akkori érzéseiről mesél:

Még most is emlékszem az önfeledt boldogság és a rendkívüli szorongás vegyes érzésére. A helyzetem teljesen reménytelennek tűnt. Tulajdonképpen semmit sem tudtam. Orvosi tanulmányaim felénél jártam. A diplomától még nagyon messze, és halálosan szerelmes voltam egy lányba, akit csak egy nyolcnapos nyaralás erejéig ismertem, és aki egy egyre kevésbé átjárható politikai határ másik oldalán volt. Egy szót sem tudtam svédül. Mégis szilárdan eltökéltem, hogy ellenállok a kényelmesebb lehetőségnek, és tanulmányaimat nem Magyarországon folytatom.

Mielőtt munkába állt volna, Klein néhány napra hazatért Budapestre, és a látogatás végén Évával titokban összeházasodtak. Ugyanebben az időben Magyarország és a Nyugat közölt leereszkedett a vasfüggöny, amely a terror új évtizedeinek beköszöntét jelezte. Éva szerencsére néhány hónap múlva követni tudta Györgyöt Stockholmba, ahol mindketten befejezték orvosi tanulmányaikat, és ahol negyvenhét év után még mindig együtt kutatnak, és végzik saját kutatásaikat – valamint teljes házas életet élnek.

Az európai történet legtragikusabb periódusainak tanújaként Klein „derűvel fűszerezett pesszimista” lett. Egy ateista pozitív szemléletmóddal, aki boldog, annak ellenére, hogy biztos benne, az életnek semmi értelme. Nem célja, hogy az emberiséget megmentse a betegségekről, vagy hogy tudományos birodalmat építsen, vagy hogy sikeres legyen. Klein az áramlatban látja élete mozgatóerejét. A lényeg, hogy az ember ne unatkozzon, és ne okozzon csalódást azoknak, akik közel állnak hozzá. „Ha koncentrálok valamire, mindig boldog vagyok” – mondja. – A »rá se ránts« szemléletnek vagy a nyaralásnak már a puszta gondolatától is elborzadok. Pánikroham tör rám, ha egy hivatalos vacsorán unalmas emberek mellé kell ülnöm.” Azonban ha egy tudományos problémán vagy bármi kihívást jelentő dolgon dolgozik. Klein „a réten keresztül vágtató szarvas boldogságát” érzi.

Az arrogancia és a szerénység szinergiája

A Svédországban töltött első évek nem voltak könnyűek Klein számára. Új nyelvet kellett megtanulnia, új életstílust, miközben kemény verseny folyt körülötte. Eleinte egy laboráns hűvös köszönése is elég volt, hogy az egész napját tönkretegye. Idősebb kutatókkal dolgozott együtt, akik unottak és mindentől elidegenedettek voltak, és egy ideig úgy tűnt, hogy a tudományos kutatás csapda, amely az elidegenedett élethez vezet. De néhány éven belül támogató és ösztönző mentorokra talált.

Ebben a tekintetben a Philadelphia közelében fekvő Rákkutató Intézetnél (Institute for Cancer Research – ICR) tett látogatása különösen emlékezetes maradt. Az egyesült államokbeli tudományos környezet jóval barátságosabb és egalitariánusabb volt, mint az európai hasonló helyek. Fiatalsága és tapasztalatlansága ellenére az idősebb kutatók szinte magukkal egyenlőként kezelték. ICR-beli főnökének leírása jó példa rá, hogy milyennek kell lennie egy laboratórium főnökének. Olyan modellről van szó, amit Klein maga is követett:

Közvetlen főnököm Jack Schultz volt, egy hatvanas éveiben járó életvidám férfi. Jackből határtalan kíváncsiság, életkedv és rendkívüli emberi melegség áradt. Úgy fogadott, mintha én lennék a rég elvesztett, most végre előkerült fia. Ottlétem alatt gyakran elvitt a kocsiján a bérelt szobámból a laboratóriumba. A legtöbb, amit a genetikáról tudok, azokra az autózásokra vezethető vissza. De az utazás sosem ért véget a megérkezésünkkel. Jack irodája egy hosszú folyosó végén volt. Amíg a hallon át odagyalogolt, minden laborba bedugta a fejét, és útközben mindenkivel leállt beszélgetni. Mindenről kikérdezte őket, a gyerekeik egészségéről, az anyjuk lábtöréséről, a hétvégi kirándulásokról, de elsőként és mindenekfelett a legújabb kísérleteikről. Az emberek arca láthatóan felragyogott, amikor meglátták… Jack figyelt, hallgatott, megvitatott, értelmezett, új kísérleteket ajánlott… néha egy fél nap is eltelt, mire beértünk az irodájába, ahol a titkára már türelmetlenül várta!

Miután megízlelte a tudományos közeg elfogadását, Klein levetette a „bevándorló komplexust”, és elkezdte felvállalni azokat az intellektuális kockázatokat, amelyek karrierjét megalapozták. Ebben segítségére volt az ellentétes személyiségvonásoknak az a bizonyos, a kreatív személyekben újra és újra feltűnő szokatlan kombinációja. Ahogy Klein barátai mondják, „a végtelen szerénység és az arrogancia határát súroló makacsság keveredik benne”. Akár azért, mert sohasem kellett fejet hajtania egy apa előtt, akár mert megtapasztalta, hogy mennyire nem hatékony az iskolai oktatás, akár mert látta, a nála tapasztaltabbak vakságát a második világháborúban, akár valami ennél is mélyebben nyugvó ok miatt, mindenesetre Klein soha nem hunyászkodott meg semmilyen tekintélyszemély előtt.

Klein munkamódszerének egyik példája az antitestképző sejtekből (B-lymphocytákból) a különböző emlősöknél kialakuló daganatokkal kapcsolatos egyik korai felfedezését érinti. Egy olyan tumort tanulmányozott, amely kifejezetten afrikai gyerekeket támad meg, az úgynevezett Burkitt-lymphomát, amit az akkori feltételezések szerint egy vírus okozott. Klein és más kutatók bizonyítékot találtak rá, hogy az ilyen tumorok 97 százaléka egy később Epstein-Barr vagy EBV néven ismertté vált vírust tartalmazott. Ugyanakkor ez a vírus önmagában nem lehetett a tumor oka, mert a legtöbb ember anélkül hordozza, hogy a betegség valaha kifejlődne benne. Mi hiányzott a rejtély megfejtéséhez?

Ezen a ponton Klein megpróbálta a különféle forrásokból – sejtbiológiából, virológiából és immunológiából – származó információkat egyesíteni. Munkájában ezt a folyamatot, az egymástól látszólag különálló ötletek összekapcsolásának folyamatát élvezi a legjobban. Rájött, hogy azoknál a betegeknél, akiknek Burkitt-lymphomájuk volt, két kromoszóma csúcsa leszakadt, és helyet cseréltek. Hosszú és fáradságos munka után, amely során az ebben a reciprok transzlokációban részt vevő gének szerepét próbálták meghatározni, Klein felvetette, hogy a levált kromoszómatöredék egy növekedést irányító gént tartalmaz, ami a nagy aktivitású immunoglobulin génnel találkozva azt folyamatosan aktiválja, és ezzel a sejtet állandó osztódásra készteti, aminek eredménye a rák.

Hipotézisét először a kromoszómákról addig szerzett ismeretek a gének sokkalta parányibb világára értelmezett – „leghajmeresztőbb extrapolációjának” tartották. De alig egy évvel azután, hogy a hipotézist közölte a Nature, a világ öt különböző laboratóriuma igazolta meglátását, miszerint a kromoszomális transzlokáció azzal, hogy két egymással kapcsolatban nem lévő gént szorosan egymás közelébe hoz, döntő szerepet játszik a rák számos formájának kialakulásában.

Klein tartományának végtelen távlatait látja megnyílni; a legnagyobb kihívást a gének szekvenálásából és összevágásából[9], „az immunrendszer rendkívüli alkalmazkodóképességéből” és a sejtpatológiai ismeretekből nyert részletes információk kombinálása jelenti, valamint az ezen információk alapján összeállított, a szervezet működését érthetően leíró sémák megalkotása. Minél többet tud meg az ember a sejten belüli világ komplexitásáról, annál csodálatosabbnak tűnik az egész. „Amikor bemész, olyan, mint egy őserdő” – mondja, egy őserdő tele veszélyekkel, és színtiszta szépséggel.

A nagy utazás

Keveseknek adatott meg a szerencse, hogy az emberi jóllétet lényegesen megnöveljék egy új gyógymód felfedezésével. Gondolhatunk itt Edward Jennerre és Louis Pasteurre, akik a betegség elleni védőoltást elsőként tették lehetséges gyógymóddá; John Snow-ra, aki 1954-ben rájött, hogy a londoni kolerajárvány forrása a Broad Street-i kút volt, amit a szennyvíz megfertőzött, és így kimutatta az ivóvíz és a baktériumok kapcsolatát; Semmelweis Ignácra, aki rájött, miként lehet elkerülni az anya szüléskor kapott fertőzések okozta halálát; Alexander Flemingre, aki a penicillin feltalálásával megszámlálhatatlan életet ment meg. Kevés dolog nyújt akkora megelégedést, mint az egyénnek az a tudata, hogy az emberi jóllét ilyen nagymértékű növekedéséhez járult hozzá.

Jonas Salk ehhez a szerencsés elithez tartozik. A Pittsburgh-i Egyetem fiatal orvostanhallgatójaként csatlakozott egy kutatócsoporthoz, amely a tragikus járványos gyermekbénulás-járványt vizsgálta. Addig a gyermekbénulás évente több tízezer gyerek életét tette tönkre. Nyaranta, amikor a megbetegedések száma elérte a csúcspontját, az anyák rettegtek táborba vagy moziba engedni gyerekeiket, vagy bárhová, ahol a fertőzést elkaphatták.

A vírus különböző törzseit beazonosítva Salk először majmokon, majd embereken is képes volt kimutatni, hogy elhalt vírusok befecskendezése elindítja az antitestképződést, és ezáltal képes megelőzni a betegséget. A később Salk-oltásként ismertté vált vakcina széles körű használata szinte teljesen kiküszöbölt egy betegséget, amely az Egyesült Államokban minden egyes ember életét beárnyékolta.

Az áttörés következtében Salk tudományos sztár lett. Alapítványok és egyéni adományozók egymást túllicitálva ajánlottak pénzügyi támogatást következő kutatásaihoz. Salk azonban, miközben a laboratóriumi kutatás továbbra is érdekelte, még nagyobb távlatokban gondolkodott: Célja most az lett, hogy megértse az evolúció által a szervetlen formáktól a biológiai életig, végül pedig a gondolatok metabiológiai világáig megtett hatalmas útját. Hogy ezt a szintézist megvalósítsa, olyan embereket kellett összehoznia, akik együttvéve az emberi tudás minden ágát képviselik, így hát eltervezte, hogy hatalmas presztízsét és pénzügyi hátterét egy új interdiszciplináris központ, a „kreativitás olvasztótégelyének” létrehozásába fekteti, ahol tudósok, művészek és különféle meggyőződésű gondolkodók jönnének össze, hogy egymás gondolatait stimulálják. Egy külsőre is gyönyörű helyet szeretett volna, amely Goethe Weimarjának, a Mediciek udvarának, a platóni akadémiának intellektuális ragyogását teremti újra korunk számára. 1960-ban összeállt a vizionárius építésszel, Louis Kahnnal, és együtt megépítették a Salk Intézet lenyűgöző szerkezetét, amely mintegy az ókori görög templomok leszármazottjaként áll egy Csendes-óceánra néző ligetben, a dél-kaliforniai La Jollában. Ötletgyár-álmát Salk ebben az épületben tervezte megvalósítani.

Ám a történelemben bőségesen találunk bizonyítékot arra, hogy még az emberiség jótevői sem védettek a hétköznapi életeket megfertőző entrópiától. Pasteurnek meg kellett harcolnia a veszettség elleni oltás használatának komolyellenzőivel; Semmelweis végzetes ideg-összeroppanást kapott, amikor helyes, de korát túlzottan meghaladó gondolatait orvoskollégái kinevették. Talán nem meglepő, hogy Salk második karrierje váratlan akadályokba ütközött. Hogy intézete tudományos hírnevét megalapozza, alapítója az induláshoz hagyományos szemléletű biológusokat vett fel a laboratóriumok vezetésére. Mivel demokratikus elvek mentén működtetetett intézetet akart, Salk a vezetést zömmel fiatalabb kollégáinak kezébe adta. Sajnálatos módon azonban, amikor eljött az idő, hogy a laboratóriumot álmai központjává alakítsa át, Salk rájött, hogy a hagyományos szemléletű tudósok nem szimpatizálnak újszerű vízióival. Kollégái az összes erőforrást inkább a biztonságosabb, ortodox biológiai kutatásokra akarták fordítani. A gondolat, hogy csillagászokat és fizikusokat hívjanak meg komoly vitákra, a zenészekről és filozófusokról nem is beszélve, felesleges fényűzésnek tűnt számukra. Az ebből fakadó konfliktus a klasszikus mitológiai vonal mentén zajlott: A teremtőt utódai fosztották meg trónjától. Salk megtartotta az irodáját, és egy tiszteletbeli címet, de az intézetet eredetileg lehetővé tévő ötleteit nem tudta megvalósítani.

A kreatív egyénekre jellemző szívósságával Salk nem hagyta, hogy ez a vereség megállítsa menetelését az általa keresett szintézis felé. Számos könyvben fejtette ki gondolatait az evolúciónak a messzi múltból a jövőbe tartó folytonosságáról, amelyet nekünk is követnünk kell, ha azt szeretnénk, hogy fajunk fennmaradjon. Nagy hatalmú bizottságok tagjaként formálta a kutatást és a jótékonykodást. Az AIDS hirtelen meg jelenése után pedig még egyszer összeszedte minden erejét, és remélve, hogy talál valamilyen immunológiai módszert, amellyel a betegség megállítható, visszatért a laboratóriumba. Legyen az egy tanácsterem vagy a laboratórium, a hetvenes éveiben járó Salk olyan utat követeli, amelyet már élete legelején felfedezett: azt választotta, hogy csökkeni I az emberi szenvedést, és – egyik könyvének címére utalva – „jó ős” válik belőle.

Láthatóvá tenni a láthatatlant

Salk életének egyik központi témája volt, hogy lássa és másokkal is láttassa mindazt, ami rejtett. A legnyilvánvalóbb szinten ez azt jelentette, hogy fényt derített a gyermekbénulást okozó virológiai folyamatokra. Kevésbé közvetlenül későbbi kísérletei, hogy kutatóközpontjában különféle tartományokban dolgozó férfiakat és nőket hozzon össze, szintén arra összpontosultak, hogy láthatóvá tegye a láthatatlant, beszélgetések révén, amelyekből olyan ötletek születhetnek, amelyek nem bukkantak volna fel egyetlen személy gondolataiban sem, de az interakció során felmerülhetnek. A kreativitásnak ezt az utóbbi formáját így írta körül:

Úgy vélem, hogy ez a fajta kreativitás nagyon érdekes és nagyon izgalmas – amikor elmék két csoportja közötti interakcióban történik. Úgy képzelem el, mint egy kollektív elmét, egyéniségek egy csoportját, akik elég nyitottak és kreatívak, és képesek még érdekesebb és még komplexebb eredményekkel előállni. Ami összességében ahhoz a gondolathoz vezet, hogy ezt a folyamatot irányítani lehet – ez valójában az evolúció folyamata, és az így felmerülő gondolatok az idő során megjelenő génekkel egyenértékűek. Én úgy látom, hogy a gondolatok olyanok a metabiológiai evolúcióban, mint a gének a biológiai evolúcióban.

Kérdés: Mi az, ami lehetővé teszi, hogy a kapcsolatban ez a fajta kreativitás felmerülhessen?

Válasz: Hát, először is, az elméknek össze kell hangolódniuk. Van benne valami hasonló gondolkodásjelleg, nyitottság, befogadás, pozitív attitűd a negatív helyett. Van benne egy kölcsönös megerősítés; ez valamiféle konszenzusként nyilvánul meg, azoknak a különbségeknek a kibékítéseként, amelyek mindig jelen vannak, amikor valami új víziót vagy szemléletet veszel fel.

Minden párbeszéd, mint például amit most is folytatunk, ilyen természetű. Van egy tendencia arra, hogy szóra bírjuk egymást, hogy a legjobb vagy a legkreatívabb gondolatainkat vagy gondolkodásunkat vegyük elő. Az ilyen interakcióban mindenki segíti a másikat, hogy azt lássa, amit ő is lát. Ma erre van szüksége a világnak, hogy a különbségeket kibékítsük egymással, hogy megoldjuk a konfliktusokat, hogy mindnyájunknak segítsünk megérteni, hogy mi is az, amiben hiszünk, hogy miként lehet a hitünket a tudásunkkal összebékíteni.

A tudomány emberi oldala

Salk egy erős és uralkodó anya túlféltett gyermekeként nőtt fel. Anyja bevándorló volt, kevéske angoltudással, de ahogy a kreatív személyek anyjánál gyakorta lenni szokott, elképesztően sokat volt gyerekeivel, és nagyon sokat várt tőlük. „Bármit csináltunk, az sosem volt elég jó” – tűnődött Salk. A gyerekkor a „drága hányattatások” ideje volt, korlátozott szabadsággal és óriási elvárásokkal. A régi közmondások népi bölcsessége, mint például, hogy „Segíts magadon, Isten is megsegít”, „Ki korán kel, aranyat lel” vagy „Erős akarat diadalt arat”, szintén gyerekkora része volt, és Salk még mindig hajlamos aforizmákban gondolkodni. Mint sok kreatív kortársa, bizonyos tekintetben nem tekinti magát érett felnőttnek: „Már hetvenhat éves vagyok, és még mindig gyereknek érzem magam, egy kamasznak, mintha még mindig rengeteg dolgom lenne.”

Korai éveinek másik meghatározó befolyása a zsidó bibliai hagyomány volt, a mindenféle hányattatást túlélt felmenők hosszú sorának benne élő komor tudatával együtt. Egyik legkorábbi emléke, amikor 1918-ban, négyévesen az első világháborút megjárt katonákat látott a Fegyverszünet Napján tartott felvonuláson, és eltöprengett azon, hogy mit is jelent ez az egész. Ezekből az élményekből Salkban rendkívüli érzékenység fejlődött ki az emberi szenvedés iránt, és egy szokatlanul súlyos felelősségérzés. Tízéves gyerekként jogász akart lenni, hogy beválaszthassák a Kongresszusba, és létrehozzon egy természeten alapuló jogrendet. Ettől a tervétől részben anyja tántorította el, aki kételkedett benne, hogy Salk képes eredményesen vitatkozni. Amikor később az orvosi pálya mellett döntött, azt sem azért tette, hogy orvos legyen, aki egyszerre egy beteggel foglalkozik, hanem azzal a céllal, hogy az orvoslást tudományossá tegye, és így „tegye az emberi lények számára sokkal értékesebbé”.

Tisztában vagyok vele, hogy nagyon erős a felelősségérzetem, mindig is az volt. És többen mondták már, hogy úgy tűnik, megvan a képességem a felelősségvállalásra, hogy – ha fontosnak tartom – akkor is felelősen cselekedjek, ha minden ellenem szól, ha népszerűtlen is. De tudom, hogy igazam van.

Sok mindent, amiről beszélünk, veleszületettnek látok, de olyannak is, amit a körülmények idéztek elő, aktívan, szóval egész életemben tudtam a háborúról, a betegségekről és a szenvedésről, az emberiség problémáiról, és azt hiszem, arra szántam az életemet, hogy olyan hellyé tegyem a világot, ahol jobb élni, hogy javítsak az emberiség jelenlegi és jövőbeli sorsán.

A felelősségérzet és a szenvedésre való érzékenysége segített Salknak abban, hogy elkerülje a gépies specializációt, amelynek sok tudós áldozatul esik.

Én ténylegesen úgy tekintek magamra, mint egy művész-tudósra, egy tudós-humanistára, egy humanista-tudósra. Azt hiszem, hogy az én célom más, mint azoké, akiket a tudomány önmagáért érdekel. Annyiban érdekel a tudomány, amennyiben köze van emberi mivoltunkhoz, hogy így fogalmazzak. Szóval van egy célom – egy célom humanistaként, valamiféleképp, valami veleszületett formában. Ezért hoztam létre ezt a helyet, hogy felállítsam a körülményeknek ezt az ideális elrendezését, amelyben tudósok dolgozhatnak, remélem kreatívabban, mint egyébként tennék. És tulajdonképpen úgy tűnik, hogy sikerült is, szóval bizonyos értelemben nem bukott el a dolog, csak éppen egyelőre nem sikerült megvalósítani, mert talán még nem jött el az ideje.

Különböző jelentésmintázatok

Salk, akinek jó szeme volt a távlati lehetőségek meglátásához, gyakran került konfliktusba azokkal, akiknek az aktuális jelenről alkotott képe nem engedte látni a jövőt. „A fenébe, Salk – szokta mondani egyik mentora –, miért kell neked mindig mindent másképp csinálnod, mint a többieknek?” Orvostanhallgatóként folyton megkérdőjelezte tanárai ortodox véleményét. A kreatívegyénekre jellemző módon állandóan ruhátlanul látta a királyt, miközben mindenki más csodálta a díszes királyi jelvényeket. Úgy tűnik, a gyermekbénulás elleni védőoltás alapötlete már az orvosi egyetem második évében felmerült benne:

Az egyik órán még azt mondták, hogy a tetanusz ellen lehet immunizálni a szervezetet kémiailag kezelt toxinokkal vagy toxoidokkal, aztán a következő órán pedig már azt, hogy a vírusfertőzések elleni immunizálódáshoz saját magadnak kell megfertőződnöd, nem használhatsz kémiailag kezelt vagy nem fertőző vírust. No mármost, belém hasított a felismerés, hogy mindkét állítás nem lehet igaz, és megkérdeztem, hogy ez miért van így. Azt hiszem, azt a magyarázatot kaptam, hogy „csak”. De aztán két vagy három évvel később lehetőségem volt influenzavírusokkal dolgozni, és elhatároztam, hogy megnézem, vajon ez igaz-e az influenzára is. Szóval nem használtam kémiai kezelést, ultraibolya-sugárzást használtam, hogy inaktiváljam a vírust, és kiderült, hogy így is lehet immunizálásra használni. Szóval így indult annak a bizonyítása, hogy meg lehet ölni egy vírust, hogy így fogalmazzak, vagy át lehet alakítani nem fertőzővé, különválasztva a fertőzőképességet és az antigenitást, vagy az antigenitást és az immunizációs kapacitást. És ez indította el azt a kutatást, ami végül az influenzaoltáshoz vezetett, amit ma is használnak.

Aztán pedig, amikor lehetőségem volt a gyermekbénulás vírusával dolgozni, egyszerűen csak felidéztem ugyanezt az ötletet, és megnéztem, hogy meg lehet-e csinálni itt is, és sikeresnek bizonyult. Azóta persze az egész genetikai mérnökség meg a többi dolog, amit a vírus részeivel tesznek, ennek az elvnek a folytatása. Szóval hajlok rá, hogy mindenben mintázatokat keressek. Felismerem az összerendeződő, kialakult mintázatokat, igyekszem jelentést keresni bennük, majd értelmezni a jelentéseket. Ez az, ami számomra fontos.

Sikerei ellenére Salk mindenben, amit megpróbált megvalósítani, akadályokba ütközött; a rák, az autoimmun betegségek és a szklerózis multiplex területén végzett kutatásai során számos hivatallal és kutatótársával került konfliktusba, akik másképp látták a dolgokat, mint ő. „És egyszerűen nem kellett hozzá más, mint kitartás és győzni akarás, és hogy megtaláljam az akadályt megkerülő utat.”

Salk legjobb ötletei gyakran éjszaka jutnak eszébe, amikor hirtelen felébred, és miután öt percen keresztül maga előtt látja a tegnapi problémákat, lassan „látni kezd valami kibontakozófélben lévő dolgot, mint amikor egy vers vagy egy festmény vagy egy történet vagy egy fogalom elkezd formát ölteni”. Néha, amikor az ötletek ilyen asszociációi kezdenek áramlani a gondolataiban, Salk állítja, hogy tapintható fiziológiai reakciót érez, ami jelzi számára, hogy jobb féltekéje vált aktívvá. Ezen a ponton vagy mély álomba merül, vagy felül az ágyban, felkapcsolja a lámpát, és leírja az eszébe jutó gondolatokat, egy háromnegyed órán vagy egy órán át. „Az elmúlt évek alatt jelentős mennyiségű anyag gyűlt így össze, amelyen most kezdek el dolgozni, hogy megértsem, vagy hogy átlássam azokat a témákat, amelyek így felmerültek.”

Ez a hajlam, hogy álmaikat és megérzéseiket komolyan vegyék, é, hogy ott is mintázatokat lássanak, ahol mások csak értelmetlen zűrzavart, egyértelműen az egyik legfontosabb jellemvonás, amely a kreatív egyéneket megkülönbözteti máskülönben egyenrangú társaiktól. Természetesen a gondolatok fluiditása csak akkor vezet kreativitáshoz, ha az egyén már magáévá tette a tartomány szabályait. Máskülönben az álmok reggelre nagy eséllyel szertefoszlanak. És még a legeredetibb ötleteknek sincs sok esélyük rá, hogy bármit is megváltoztassanak, ha gazdájuk nem próbálja kitartóan meggyőzni a többieket ötletei helyességéről, és ha nincs jó adag szerencséje. Jonas Salk arra lett ítélve, hogy minden sikerüljön neki.

Ezek a biológusok – Wilson, Klein és Salk – nagyon különböző életet éltek, és más-más módon járultak hozzá tartományuk fejlődéséhez. Bizonyos dolgokban ugyanakkor nagyon erős hasonlóságot mutatnak, amely részben közös egy sor más, a tudományágak széles spektrumáról vett kreatív egyéniséggel.

Mindhárman egy valamilyen ok miatt nyugtalan, mondhatni „diszfunkcionális” gyerekkor emlékét őrzik. Egyikük nem ismerte az apját, a másik kettő az interjú alatt egyszer sem említette az övét. Ugyanakkor mindhárman egy nagyon erős, magas mércét felállító, érzelmileg hozzájuk erősen kötődő anya képét őrzik emlékezetükben. Mindannyian idejekorán érezték egy hőn szeretett hagyomány hite vagy értékei által nyújtott támogatást, akár az amerikai Dél, akár a judaizmus szolgáltatta ezt. Egyikük sem volt kivételesen fényes tanuló; az iskola valójában egyikükben sem hagyott pozitív emléket. Wilson és Klein serdülőkorában a kortársaitól és a cserkészettől tanulta a legtöbbet.

A kreatív személyiségről meglévő ismereteinkkel összhangban mindhárom ember személyisége kellőképpen komplexnek mutatkozik. Önzetlenek és egocentrikusak egyszerre, buzgó együttműködők, mégis ragaszkodnak hozzá, hogy irányítsanak. Munkamániásnak nevezik magukat, szélsőségesen kitartóak, és makacsok, ha keresztülhúzzák a számításaikat. Mindannyian kockázatot vállaltak, és dacoltak területük dogmáival. Ugyanakkor egyikük sem elégszik meg azzal, hogy szakterülete korlátai között maradjon, és mindegyikük nyitott a képzőművészetek, a zene és az irodalom titkai iránt.

Noha mindannyian egy szűk terület specialistájaként kezdték pályájukat – a hangyák tanulmányozásával, a ráksejtek növekedésével, a gyermekbénulást okozó vírussal –, most, hogy már mindegyikük elmúlt hatvan, elsősorban szintetizálónak tartják magukat. Legfőbb céljuk, hogy specializált tudásukat összekapcsolják más tartományokkal vagy magával az evolúciós folyamattal. Ugyanakkor abban, hogy miként próbálják megvalósítani ezt a szintézist, igen lényeges különbségeket látunk. Habár mindannyian figyelmet fordítottak a területükön kívüli fejleményekre, és saját munkájukat megpróbálták más diszciplínákhoz kapcsolni, Salk ezt látszólag elsősorban a művészet és a tudomány jelentősen eltérő folyamatai közötti intuitív, analógiákra épülő ugrások formájában teszi; Wilson pontos „kollinearitást” próbál elérni a specifikus biológiai és kulturális folyamatok között; Klein pedig általában külön utakon fejlődő biológiai ismereteket kapcsol össze, mint például a virológiát, a genetikát és az onkológiát.

Nyilvánvaló eltéréseket is találunk a három életútban. Wilson azt állítja, hogy már hatévesen tudta, hogy természettudós lesz belőle; Klein kizárásos alapon került az orvostudományba, és már huszonkét éves volt, amikor a sejtpatológia iránti érdeklődés fellángolt benne; Salk arra emlékszik, hogy mindig szeretett volna az embereken segíteni, és az orvosi szakma csak a második lehetséges választás volt. A barátok és a mentorok mindhármuk pályáján központi szerepet kaptak, bár a kapcsolatok jellege és időzítése eléggé különbözött egymástól.

Mindazonáltal, az eddigi következtetéseink akár a többi tartomány kreatív egyéniségeire is vonatkozhattak volna. Lehet, hogy a kreativitásnak nincs kizárólag a biológiára jellemző komponense? Lehetett volna ez a három személy ugyanilyen kreatív íróként, ügyvédként, fizikusként vagy zenészként? Vagy volt valamilyen személyiségvonásuk, amely ebbe a konkrét tartományba vonzotta őket?

Erre a kérdésre nagyon nehéz biztos választ adni, de úgy tűnik, van valami közös e három személyben, ami más szakmákban kevésbé gyakori. Újra és újra említik azt az erős felelősséget, amit az emberek és általában az élővilág irányában éreznek. Természetesen elképzelhető, hogy a másokkal való törődés nem a szakmaválasztás oka, hanem annak következménye, hogy ennyi éven át élettudományokkal foglalkoztak. Ugyanakkor Salk arról számolt be, hogy már négyéves korában sajnálta a háborúból hazatérő katonákat. Klein nemrég meglátogatta a Kárpátok lábánál fekvő falusi házat, ahol anyjával élt gyerekkorában, és ahogy kilépett a tornácra, ugyanaz az aggodalom kerítette hatalmába, mint amit hatéves korában érzett lábujjhegyen járva ugyanezen a tornácon, nehogy felébressze bent szundikáló anyját – csak egy azok közül a megállás nélkül zajló események közül, amelyek során úgy érezte, hogy mások jólléte tőle függ. Talán ez a fajta bűntudat, hogy mindenki jóllétének terhét ő viseli, ez az egyik korai élmény, amely a fiatal személyt az élettudományi pályára fogékonnyá teszi.

Kétségtelen azonban, hogy más okok is vannak. Mindannyian örömüket lelik abban, hogy a tudás új területeire merészkednek, s amit csinálnak, egy nyomozó vagy egy felfedező munkájához hasonlítják. Wilson a „kitérni a golyók elől” fordulattal írja le munkáját; kutatásáról beszélve Klein a következő metaforát használja: olyan ez, mint csúszós úton egy nagy teherautót vezetni. Nincs kétség afelől, hogy a biológia tartománya az áramlat végtelen lehetőségeit kínálja azok számára, akik vállalkoznak határai kitolására. Talán ez a kombináció, az élővilág iránt érzett empátia, valamint a kockázat és a kaland szeretetének keveréke az, ami az élettudományokkal való kreatív foglalatossághoz vezet.

TIZENKETTEDIK FEJEZET –

A jövő tartománya

A kreativitás általában egy tartomány valamely aspektusának megváltoztatására vonatkozik – egy festményre, amely új szemléletmódot ad, egy gondolatra, amely megmagyarázza, hogy miként és miért mozognak a csillagok. De természetesen volt idő, amikor nem léteztek tartományok. Az első csillagászok, az első vegyészek, az első zeneszerzők nem változtattak meg egy tartományt sem, hanem tulajdonképpen egy újat hoztak létre. Vagyis, bizonyos értelemben, a legemlékezetesebb kreatív események azok, amelyek során egészen új szimbolikus rendszerek keletkeznek.

Ezt persze nem könnyű elérni. A tartományokon belüli kreativitás tekintetében a lemorzsolódási hányad nagyon magas, az új tartományok tekintetében pedig legalább ugyanilyen nagy kell hogy legyen. Sokaknak vannak grandiózus ötletei új paradigmák, új perspektívák, új diszciplínák kialakítására. Közülük rendkívül keveseknek sikerül meggyőznie másokat, hogy új területet alkossanak. Az ebben a fejezetben szereplő négy személy ezeket az új szimbolikus szabálykészlet alkotására törő, merész kísérleteket példázza.

Mindannyian sikeresek voltak egy már létező tudományterületen, mielőtt megpróbálták egy új alapjait lefektetni. Egyikük sem a személyes előmenetel, a hatalom vagy a pénz érdekében lépett új utakra. Életüket a világ jóllétével való törődés hatja át. Mindegyik esetben valamilyen központi társadalmi kérdéssel foglalkoztak, az emberi közösség tudatos átszerveződése érdekében. Mivel nem látták, hogy ezekkel a kérdésekkel miképpen tudnának a létező tartományokon belül megfelelően foglalkozni, mind a négyen azért küzdöttek, hogy új szimbolikus reprezentációkat dolgozzanak ki, és a globális problémák megoldása érdekében új társadalmi intézményeket hozzanak létre. Ezek fontos hasonlóságok; de amint látni fogjuk, a különbségek épp ilyen látványosak.

A túlélés tudománya

Barry Commoner neve az ökológiai harc szinonimájává vált. Ő volt az első tudósok egyike, aki az 1960-as években felismerte, hogy a tudományos eredmények megvalósítása – az atomhulladéktól kezdve a rovarirtó szerekig, az olajfogyasztástól a szilárd hulladékig – veszélyt jelent az emberi egészségre. A biokémikus és biofizikus képzettségű Commoner azon vette észre magát, hogy egyre jobban idegesíti az elméleti tudomány absztrakciója és széttöredezettsége. Jó néhány könyvvel próbált hatni a közvéleményre. 1980-ban pedig egy sikertelen elnöki kampánnyal. Immár több éve a jelenleg a New York-i Egyetemhez tartozó Center for the Biology of Natural Systems (Természetes rendszerek biológiai központja) vezetője, ahol továbbra is az ellenőrzés alól kikerült technológiák nyomán keletkező problémákat és ezek lehetséges megoldásait kutatja.

Háborúban a bolygóval

Commoner mindenféle küldetéstudat nélkül kezdte pályáját. Elég jó tanuló volt a gimnáziumban, és apja, egy bevándorló szabó, arra ösztökélte, hogy rádiószerelő legyen. De aztán egy értelmiségi nagybácsi ráerőltette, hogy iratkozzon be a Columbia Egyetemre – amit egy zsidó fiú abban az időben nem egykönnyen tehetett meg. Egyetemi évei végén, amikorra világossá vált, hogy Commonernek van tudományos vénája, és doktori iskolában kell folytatnia tanulmányait, biológiatanára behívta, és közölte vele, hogy a Harvardra fog menni. „Ezt hogy érti a tanár úr?” – kérdezte emlékei szerint Commoner. „»Elintéztem neked, hogy doktori diák lehess a Harvardon.« Én nem is jelentkeztem, egyáltalán. »A Columbián végzett zsidóként nagyon nehezen kapnál munkát; elküldelek hát a Harvardra.«” így hát Commoner elment a Harvardra, ahol kémiát, biológiát és fizikát tanult, interdiszciplináris módon.

Megkezdvén tudományos karrierjét Commoner számos baljós fejleménnyel szembesült. Az egyik az atomholokauszt veszélye volt, ami a második világháború után egy egész generáció életét beárnyékolta. Két további meghatározó eseményt a Science and Survival (Tudomány és túlélés) című könyve első fejezetében jegyez fel. Az első egy áramszünet volt 1965 egyik novemberi éjszakáján, amikor az északnyugati országrész és Kanada nagy területei maradtak áram nélkül. Commonert az döbbentette meg, hogy az egészet az elektromos hálózatba beépített kifinomult számítógépes ellenőrző rendszer okozta, amely a hirtelen megnövekedett áramszükségletet úgy kompenzálta, hogy az egész rendszert lekapcsolta (ez a folyamat nem nagyon különbözött attól, ami húsz évvel később történt, amikor a részvények vételéhez és eladásához használt számítógépes programok, az emberi irányítást megkerülvén, hirtelen elkezdtek óriási mennyiségű részvényt eladni, amit a brókerek képtelenek voltak megállítani, így a piac összeomlott).

A második esemény, amiről Commoner könyvében beszámol, az a felfedezés volt, hogy a nevadai kísérleti atomrobbantások jód-131 izotópot termeltek, amit a szél utahi legelőkre szállított, és megfertőzte a füvet, amiből a teheneket takarmányozták. A jódizotóp átkerült a tehenek tejébe, és ha gyerekek ittak belőle, lerakódott a pajzsmirigyük sejtjeiben. A jódizotóp sugárzása gyakran eredményezett golyvát vagy daganatot.

Mind az áramszünet, mind a jód-131 okozta betegségek tipikus példái az olyan nem szándékosan előidézett láncreakciónak, ami előfordulhat, ha a technológia kicsúszik az emberi irányítás alól. Az ilyen eseményeket a legtöbb ember a fejlődés árának tekinti, és nem aggódik túlzottan miattuk. Commoner viszont, vagy mert interdiszciplináris képzése megtanította rá, hogy lineáris folyamatok helyett rendszerezett mintázatokban gondolkozzon, vagy mert hosszú, kívülállóként megélt személyes múltja rákényszerítette, hogy kritikusan közelítsen a világ történéseihez, úgy érezte, hogy ezek az események nemcsak melléktermékek, hanem korunk történetének fontos részei.

A történet lényege Commoner szerint, hogy akaratunkon kívül hadat üzentünk a bolygónak, amitől az életünk függ. A tudomány kezdetben az emberi jóllét növelésének hathatós eszköze volt. De amikor a különálló tartományok tudását anélkül használjuk fel, hogy tisztában lennék azzal, hogy ezeknek az ismereteknek az alkalmazása milyen hatással lesz az egészre, olyan erőket szabadítunk fel, amelyek elképesztően pusztítóak lehetnek. Commoner írásaiban visszatérő metafora a varázsló tanítványa, aki kimondja a varázsszót, a varázslatot azonban nem tudja leállítani, amikor az kezd kikerülni az irányítása alól.

Ezzel a felfedezésével természetesen nem volt egyedül. Valójában számos, a hatvanas években alapított csoport segítette élesíteni Commoner ökológiai tudatosságát, olyanok, mint a Committee on Science in the Promotion of Human Welfare of the American Association for the Advance ment of Science (Az Amerikai Tudományfejlesztési Szövetségnek az emberi jóllét terjesztéséért felelős tudományos bizottsága) és a Committee for Nuclear Information (Nukleáris Információs Bizottság). A környezet problémáinak orvoslásáról azonban Commoner idővel saját álláspontot alakított ki, amely lehetővé tette számára, hogy megvalósítható megoldásokat képzeljen el annak fényében, hogy ki ő, és mire képes.

Tudomány és politika

Commoner felismerte, hogy a tudomány önmagában nem kínálhat megoldást. Ahhoz, hogy a gyorsan fejlődő és az irányításunk alól könnyen kicsúszó technológiákat kontroll alatt tartsák, a tudománynak és a köz politikának együtt kell működnie. Ha sor kerül egy technológia alkalmazására, előre tudható, hogy a tudomány a legjobb ajánlatot tevővel köt üzletet. Végül a katonaságé lesz a sugárzás félelmetes hatalmának irányítása; a kémia eredményeit a gyógyszergyárak aratják le; az agroüzletág a biológiát saját céljaira használja fel. E bebetonozott érdekeltségek egyike sem felel azért, hogy megőrizze az élet e bolygón honos struktúráját, elpusztításának eszközeivel ugyanakkor mindegyikük rendelkezik. Közbe kell lépnünk tehát, és a földi élet fenntartásának közös érdeke nevében vissza kell vennünk az irányítást.

Sokakkal ellentétben, akik szintén érzékelték a technológia veszélyeit, Commoner megtartotta hitét a tudományban. Felismerte, hogy bár lehet, hogy a tudomány juttatott minket ebbe a slamasztikába, nem valószínű, hogy a segítsége nélkül ki tudunk jutni belőle. Így továbbra is tudományos módszereket alkalmaz mind a problémák diagnosztizálására, mind a megoldás felkutatására. E munkáját az igaz tudós elkötelezett alázatosságával végzi. Intézetének erőfeszítései keretében immár több éve első sorban a szilárd hulladék lerakásának problémájára keresik a megoldást. A szemét nem divatos téma, de exponenciális növekedése valódi veszélyeket tartogat, amelyekre csak kevesen akarnak gondolni. Sőt mi több, ez egy megoldható probléma, ami ennek következtében példaként is szolgálhat arra, hogy miként lehet ennél bonyolultabb kérdéseket kezelni. Mint minden általunk tanulmányozott kreatív személy, Commoner sem pazarolja idejét megoldhatatlan problémákra; csalhatatlan érzékkel ismeri fel, hogy mi az, ami megvalósítható, és mi az, ami nem.

Commoner úgy érezte, hogy nem elegendő egyszerűen megmutatni, hogy a szemét hulladékégetőben történő elégetése során dioxin, azaz egy veszélyes szennyező anyag keletkezik, vagy hogy a túl gyakori műtrágyázással ivóvízkészleteinket nitráttal mérgezzük. Jó, ha tisztában vagyunk mindezzel, de addig semmi sem fog változni, amíg bizonyos érdekcsoportok számára a hulladékégetés és a trágyázás jövedelmező. Ezért levonta a következtetést, hogy mindenekelőtt a közvéleményt kell tájékoztatni ezekről a környezeti krízisekről és okaikról. Ehhez különböző eszközöket használt: Könyveket és tájékoztató füzeteket írt, vezetőkkel és véleményformáló közéleti személyiségekkel beszélt, sajtótájékoztatókat tartott, alapítványi pénzeket szerzett környezeti ügyekre, és a hozzá hasonló gondolkodású embereket hálózatokba szervezte.

Ennek folyamán ki kellett lépnie a szabványos tudományos tartományokból, és a határaikat őrző akadémiai területekből. Ez az egyetemek biztonságos fedezékének elhagyását jelentette, azt a lépést, amelyet az egyetemi emberek közül csak keveseknek van bátorsága megtenni:

A második világháború előtt nőttem fel, amikor tanáraim közül sokan hitték, hogy az egyetemi oktatóknak vannak kötelezettségei a társadalommal szemben. Ahogy azonban a második világháborús tudósgeneráció kezdett kiöregedni, az egyetemek nagyon elszigetelődtek a valós világtól. Az egyetemi munka diszciplínaorientált és diszciplínavezérelt lett, ami elég unalmas szerintem. És így az általunk végzett munka egyre jobban elidegenedett a tudományos világ jelenlegi irányától, mert az egyetemen a legtöbben a társaik csodálatáért dolgoznak. Amit mi csinálunk, az az emberekért van, az egyetemen kívül.

Csak a tudományterületek határait átlépve lehetséges holisztikusan gondolkozni, ami elengedhetetlen, ha „ki akarunk lépni az ördögi körből”, és meg akarjuk őrizni a bolygó életformáinak egyensúlyát.

A tudományos életben a redukcionizmus az uralkodó filozófia, ami éppen az ellenkezője annak, ahogy én közelítek a dolgokhoz. Én a biológiával és a környezeti kérdésekkel kapcsolatban a holizmus szót használom. A tudományos világ azonban nagyon sokat változott ahhoz képest, amikor én doktori diák voltam. Egyre inkább önmagába fordult, és egyre redukcionistább lett. És nekem ez unalmas, nem akarok foglalkozni vele.

Commoner ahelyett, hogy engedné, hogy a specializált kutatási területek diktálják, miként közelítse meg a problémákat és milyen megoldásokkal próbálkozzon, hagyja, hogy a „valós világ” eseményei diktálják, hogy mire figyeljen, és hogy milyen eszközöket használjon a nehezen megzabolázható technológiák irányítására. Energiáit konkrét veszélyek mozgósítják, mint például a mérgező hulladék nagymértékű növekedése vagy az ivóvíz nitrogén-izotópokkal való szennyezettsége:

A hangsúly mindig a környezet és az energia valóságos problémáin kell hogy legyen. Nem elméleti, nem egyetlen tudományág által meghatározott problémákon, hanem azokon, amelyek a valós világhoz kapcsolódnak. Még konkrétabban a közösség azon tagjain, akik egy adott problémával szembesülnek. Nekünk pedig meg kell oldanunk ezeket a problémákat, nem pedig olyan cikkeket írnunk belőle, amelyek beleillenek valamelyik tudományágba vagy több tudományág kombinációjába. Ezért azt mondom, hogy adiszciplinárisak és nem interdiszciplinárisak vagyunk.

Ennek az idézetnek van egy túlegyszerűsítő, antiértelmiségi kicsengése. De Commoner a tudományt legalapvetőbb, legigazabb értelmében használja. Nem a szisztematikus, alapos megfigyelések ellen szólal fel, csupán felelőtlen felhasználásuk ellen. Amit ellenez, az a tartomány tudásának önmagáért való rituális imádata, ahelyett az integrált tudás helyett, amire valójában szükségünk van, ha el akarjuk kerülni, hogy történelem váljon belőlünk.

Küzdelem a valósággal

Commoner a „nagy gazdasági válság gyermekének” nevezi magát, akinek mindig keményen kellett küzdenie azért, hogy elérje célját. Valószínűleg ez, és marginalitásának állandó tudata – brooklyni zsidóként kellett érvényesülnie az akkor fehér, angolszász protestáns elefántcsonttornyokban – az, amiért egész életében megőrizte liberális nézeteit. A kreativitáshoz gyakran vezető szkeptikus, divergens gondolkodásbeli hozzáálláshoz a területen még viszonylag kevéssé szocializált személyek jelentik az egyik legfontosabb nyersanyagot.

Mint interjúalanyaink közül oly sokan, Commoner is fontosnak tartja, hogy munkájához két, általában egymásnak ellentmondó attitűddel álljon hozzá: megtartva érzelmi kötődését ahhoz, amit csinál, ugyanakkor megőrizvén szigorúan objektív nézőpontját. Kétségtelen, hogy tárgyával rendkívül odaadóan foglakozik – egész élete ezt bizonyítja. És ugyanilyen világos az is, hogy a szigort komolyan veszi: Munkatársai körében híres arról, hogy mindegyik beszédéhez vagy sajtóanyagához vázlatokat készít, hogy egy cseppnyi kétértelműség vagy egyetlen gyenge pont se legyen bennük.

Nem könnyű dolog saját szellemi útját járni, miközben az ember egy nem létező tartományban a saját maga választotta kiválóság mércéjéhez próbálja tartani magát. Commoner különféle nehézségekbe ütközött, egyetemi ügyintézőkkel, akik nem értették, miért küzd, kutatótársakkal, akik úgy érezték, hogy saját felségterületükön garázdálkodik, és hatalmi intézményekkel, akik el akarták némítani az atomfegyverek és a vietnami háború elleni tiltakozását. Csökönyös hite feladata szükségességében megóvta attól, hogy feladja. Azonban arra is ki kellett alakítania valamilyen stratégiát, hogy összpontosíthasson, és elkerülje a zavaró tényezőket:

Elég sokszor elzárkózom az emberek elől Nem válaszolok levelekre. Nem csinálok meg dolgokat, amikre azért kérnek meg, hogy segítsek nekik. Sok embernek segítünk ott, ahol segíteni akarunk. De, tudja, az emberek gyakran hívnak fel azzal, hogy van valamilyen találmányuk. Nem foglalkozom üzleti dolgokkal. Szabályok egész sorával veszem körül magam azért, hogy megszabaduljak egyes dolgoktól. Szerintem egyszerre csak egy dologra szabad koncentrálnunk. Persze azért tudok két vagy három dolgot is csinálni egy nap.

A kulturális DNS összevágása

Hazel Henderson élettémája szinte tökéletesen összecseng Commonerével. Ő is azon fáradozik, hogy kialakítson egy új interdiszciplináris – vagy adiszciplináris – tartományt, hogy a technológiai problémákat kezelje. Ő is arra tette fel az életét, hogy meggátolja fajunkat saját élőhelyének elpusztításában. Mivel azonban a biológia helyett közgazdaságtani képzést kapott, ő életmódunk biokémiai következményei helyett inkább azzal foglalkozik, hogy fogyasztási szokásaink hogyan befolyásolják erőforrás-felhasználásunkat.

Henderson az Egyesült Királyságban született, és itt nőtt fel, egy szerető, tradicionális családban, ahol a nemi szerepeket szigorúan tiszteletben tartották. Lehetetlen megmondani miért, de úgy tűnik, Henderson életében egészen korán kialakult a világ iránti szerelem:

Ötéves voltam, amikor, úgymond, kinyitottam a szemem. Körülnéztem, és azt kérdeztem magamtól: „Hű, de hihetetlen kirándulás ez! Mi történik itt? Mi a dolgom nekem erre?” Ezek a kérdések motoszkáltak bennem egész életemben, és imádom őket! Minden napomat frissé varázsolják. Ha melegen tartod ezeket a kérdéseket, és emlékszel, hogy milyen volt, amikor gyerek voltál, és körülnéztél, és sokáig néztél mondjuk egy fát, megfeledkezvén arról, hogy ismered a fa szót, azt gondolod, hogy soha ilyet nem láttál még addig. Mert nincs is még neve semminek, és az észlelésed is friss. És akkor minden reggel úgy ébredsz fel, hogy ez a teremtés hajnala.

A fenti szavak jól példázzák Hendersonnak az élethez való élénk és nyitott hozzáállását. Emlékeztet az amerikai filozófus, C. S. Pierce különbségtételére az általa „észlelésnek” és „felismerésnek” nevezett folyamatok között; ugyancsak nagyon hasonlít Don Juan, jaki varázsló egy gyakorlatára, a „világ megállítására” De akár mástól származik, akár nem, ez a mindig újszerű észlelés összhangban van Henderson létezésével.

Gimnázium után Henderson két fogadalmat tett: körbeutazza a világot, hogy lássa, hogyan él mindenki más; és semmi olyat nem tesz, amit nem élvez. Kezdésnek írt számos bermudai üdülőkomplexumnak egy levelei, amelyben felajánlotta, hogy hoteljüket elvezeti szállásért, jó ételekért és hivatásos tenisz-és golfjátékosoktól kapott délutáni leckékért cserébe. Ajánlatán mohón kaptak, ő pedig a legcsillogóbb komplexumot választotta. E tapasztalattal nagyot fejlődött teniszjátéka. Ennél fontosabb volt azonban, hogy megmutatta számára a pénzgazdaságból való kilépés és a kisléptékű, kölcsönösen előnyös csererendszerek megszervezésének lehetőségét. „Csináld magad” karrierje hátralévő részében mindig erre a tapasztalatára épített. Iskolázottságának hiánya titkon áldásnak bizonyult. Ennek köszönhető ugyanis, hogy mindig nyitott maradt, és ez tette lehetővé, hogy a globális szintű gazdasági rendszert mindig friss szemmel nézhesse.

A nemzetek vaksága

A probléma, amelynek megoldását Hazel Henderson végül élete ügyévé tette, olyan probléma, amely sokakban erős érzelmeket kelt: a természeti erőforrások kizsákmányolása és a gazdag és szegény országok közötti növekvő egyenlőtlenség. Habár mindannyian tisztában vagyunk vele, hogy valami vészesen nincs rendjén azzal, ahogy az energiát felhasználjuk, már maga a probléma mérete és kezelhetetlensége meggátol minket abban, hogy bármit is kezdjünk vele. A legtermészetesebb reakció, ha tudomást sem veszünk róla, máskülönben ott ólálkodna valahol a gondolatainkban, jelenlétével minden egyes pillanatot megmérgezvén.

Henderson reakcióját az teszi kreatívvá, hogy talált egy módot annak megfogalmazására, hogy mi az, ami nincs rendjén, és ebből kiindulva tehessen – és rajta kívül mások is tehessenek – valamit az ügyben. Mint minden ilyen elméleti lépés, az ő megfogalmazásának lényege is az, hogy először a probléma egy korlátozott aspektusára összpontosít, és nem az egész megfoghatatlan összevisszaságra. Henderson elhatározta, hogy megvizsgálja, miként méri a hét legfejlettebb ipari ország (G-7-ek) a gazdagságát és a fejlődését. Arra a következtetésre jutott, hogy ezek a Föld népességének mindössze körülbelül 13 százalékát kitevő, de a természeti erőforrások javát felhasználó társadalmak elvakítják magukat azzal, hogy a bruttó nemzeti össztermékbe (Gross National Product – GNP) nem számítják bele az úgynevezett fejlődésük társadalmi és környezeti költségeit. Amíg ez a rövidlátó elszámolás folytatódik, Henderson úgy érzi, hogy a valódi világgazdaság rosszról még rosszabbra fordul.

Henderson úgy érzi, hogy emögött egy másik probléma húzódik meg: az utóbbi néhány évszázad nyugati gondolkodásának episztemológiai torzítása, amelynek előretörésével a valóság darabkáit absztrahálták a kontextusból, majd minden egyes darabkát a többitől elszigetelten kezeltek. Amíg így gondolkodunk a fejlődésről, sohasem fogjuk megismerni választásaink valódi hatásait.

Ez alapvetően lineáris gondolkodás. Az a paradigma alapja, hogy mindannyian egy időegyenes mentén haladunk, a múlttól a jelen és a jövő felé, és hogy valahol e mentén van egy csomó feltételezés arról, hogy mi a fejlődés, amit általában anyagi bőségben, technológiai virtuozitásban és gazdasági növekedésben mérnek.

Az iparosodott országok politikája úgy néz ki, hogy: „Oké, az első napirendi pont értelmében csináljuk ezt, a második napirendi pont értelmében pedig csináljuk azt.” Abból a feltételezésből indulnak ki, hogy a problémákat így kell megközelíteni, és így kell megoldani. Én nem gondolom, hogy a problémák ilyenek. Azokban a közpolitikai kérdésekben, amelyekkel az iparosodott országok foglalkoznak, valójában egyszerre talán tíz dolgot is csinálnod kell, mert rendszerekkel van dolgod, melyek mind kölcsönhatásban vannak egymással. És ha csak ott erőlteted a rendszert, és azt mondod: „Ma ez az, amit erőltetnünk kell”, nem csinálsz mást, csak hatszáz másik hatást indítasz el valahol a rendszerben, amit eddig észre sem vettél. És akkor ezeket nevezed, idézem, mellékhatásoknak. Miközben tulajdonképpen nincsen főhatás, idézem, mellékhatás nélkül.

A valódi gazdagság

Miután megfogalmazza, hogy mi nincs rendjén azzal, ahogy a környezetünkkel bánunk, Henderson úgy gondolja, képes tenni is valamit az ügyben. Mint az lenni szokott, a probléma megfogalmazása már magában foglalhatja a megoldást. Az egész folyamat legnehezebb része a probléma elméleti megfogalmazása, még ha erőfeszítésektől mentesnek tűnik is. Ebben az esetben Hendersonnak két célja volt: megértetni az emberek kel a fejlődés hosszú távú költségeit, és a környezetpolitikában a lineáris helyett elterjeszteni a rendszerszemléletű gondolkodást. Az első kérdés tekintetében álláspontja a következő:

Nézd, a nemzetek gazdagságát a népek jelentik. Az országok valódi értékét az ökoszisztéma erőforrásai és intelligens. Problémamegoldó, kreatív emberek jelentik. Ez a nemzetek valódi vagyona. Nem a pénz, ennek semmi köze a pénzhez. A pénz értéktelen. Adok szemináriumokat a pénzről. És azzal kezdem, hogy elégetek egy egydollárost, és azt mondom: „Ez jó arra, hogy tűzet gyújtsunk, de tudjátok, önmagában nem érték. Ez egy nyomkövető rendszer, hogy segítsen követni a tranzakciókat.”

A lineáris gondolkodás helyett pedig:

Én rendszerszemléletben és kölcsönhatásokban látom a világot. Ha nincs a problémáról egy rendszerszemléletű modelled, ami minden érintkezési felületet és az egész dinamikát modellezi – és ez valószínűleg bolygószintű kell hogy legyen egy ökoszisztéma keretében –, nem tudod, hogy hol fejtsd ki az erőidet. Ha van egy jó elképzelésed, egy jó folyamatábrád arról, hogy ez az összes rendszer milyen kölcsönhatásban van egymással, lehet, hogy az intézkedést egyszerre öt helyen kell megvalósítani, hogy legyenek visszajelzéseid a hatásokról, különben az az egy intézkedésed vagy feloldódik és nem változtatja meg a rendszert, vagy valamilyen rossz hatása lesz máshol, vagy lehet, hogy felerősíted a problémát valamelyik másik rendszerben.

Nagyon általánosan fogalmazva, Henderson úgy véli, hogy a probléma a „kulturális DNS” újratervezése, vagyis annak az utasításkészletnek az újratervezése, amely az embereket motiválja – azoknak az értékeknek és cselekvési szabályoknak az újratervezése, melyek az emberi energiát irányítják. Az alapvető kérdés a következő:

Hogyan fogod meg a természetes nyelvet és sűríted össze olyannyira, hogy majdhogynem matematikai képletként működjön! Ami engem érdekel, az a társadalmak és a szervezetek DNS-kódja. Vagyis az értékeikből származtatott szabályok programja. Valójában minden kultúra egy nagyon jó minőségű szoftverprogram, ami egy értékrendből és egy célkészletből származik. És minden szervezeti kultúra és minden intézmény ilyen. Én pedig új szervezetek DNS-kódját szeretném megírni.

A változások bábája

Miután talált egy általános megközelítést a probléma megoldásához, ki kell dolgozni egy, a feladatnak megfelelő módszert. Hogyan lehet felülírni egy szervezet DNS-ét, sőt az egész bolygóét? Az igazán kemény munka ezen a ponton kezdődik. Csábító volna pusztán sütkérezni a dicsőségben, hogy rátalált egy elméleti modellre, amivel hozzá lehet látni a világ egyik legnagyobb gondjának a megoldásához, és a megvalósítást ráhagyni másokra, ha képesek rá. Henderson kreativitása azonban elsősorban nem az elmélet szintjén nyilvánul meg; munkája attól különb sok más szobatudós környezetvédő munkájától, hogy ő a gondolatait valóban megpróbálja kivitelezni.

Hogyan csinálja? Módszerei változatosak és sokfélék. Cikkeket ír, és véleményrovatokba publikál. Könyveket ír alternatív gazdaságokról. Előadásokat tart az egész világon. Olyan potenciálisan együttműködő országokba tesz látogatásokat, mint Kína vagy Venezuela, kormányhivatalnokokkal és környezetvédő csoportokkal építve kapcsolatait. Megpróbál hatni a G-15 országokra, hogy alkalmazzanak új módszereket a GNP kiszámításában, olyan módszereket, amelyek figyelembe veszik a technológiai fejlődés rejtett társadalmi és környezeti költségeit. Arzenáljában a legfőbb fegyver azonban az a képessége, hogy saját vízióit részben megvalósító szervezeteket hozzon létre. Ezek a csoportok fókuszálhatnak az újrahasznosításra vagy az alternatív gazdaságokra, vagy egy „alternatív GNP” kialakítására, mint például a Country Futures Indicator (Országok jövőjének mutatója) vagy a fogyasztásorientáció helyességének megkérdőjelezésére. Ehhez hozzátartozik, hogy megtalálják:

Az első embereket és az első forrásokat, akikkel és amelyekkel be lehet vezetni az új DNS-kódot, amit nevezhetünk a szervezetünk üzleti tervének. És megtalálni azokat az embereket, akik tényleg értik, hogy mi ez a kód, és aztán megtalálni az induláshoz szükséges alapítványi pénzt vagy valamit. Éveken át megvolt bennem kísértés, hogy ne tudjak elszakadni tőle, mert biztosra akartam menni, hogy az a csodálatos kis DNS-kód bevésődik a szervezet metodológiai kőtábláiba, s hogy visszatérhetek az igazgatótanácsba, és nem kell aggódnom miatta, mert az egész önjáró lett, és mindenki egyetért abban, hogy miről szól ez a szervezet. Hogy ne olyasvalami legyen, amit egérnek tervezel, és elefánt lesz belőle.

Idővel azonban rájött, hogy hiba „túl sokáig a közelben maradni”, mert ezzel megfojtja a hozzá idealizmusból csatlakozó önkéntesek lelkesedését, és függővé teszi őket önmagától. Ráadásul az egója túlságosan el lenne foglalva a vállalkozás sikerével. Ezért most már amilyen hamar csak lehet, átadja fiatal szervezeteinek irányítását, és nem aggódik túl sokat azon, hogy az eredeti terveit szó szerint követik-e.

Valójában a kemény pofonok iskolájában tanultam. Fiatalkoromban inkább az egóm vezetett. Miután azonban sok, a társadalmi változásokért küzdő szervezetet indítottam el a hatvanas és a hetvenes években, megtanultam, hogy ha társadalmi változásokért küzdő szervezeteket akarok, amikben nincsen sem mi pénz, akkor a pénznek nem lesz motiváló ereje, és csak a jövő lehetséges társadalmáról alkotott idealizált vízió megvalósításához elvégzendő munkáról van szó, akkor jobban járok, ha nem vagyok annyira ego-vezérelt, hogy magamnak akarjam tulajdonítani az érdemet, amiért nekem jutott eszembe a gondolat, vagy mert én alapítottam a szervezetet. Mert idealista, csodálatos embereket akarok magam köré gyűjteni, és előbb-utóbb muszáj megmondanom nekik: „Nézd, a fizetés pocsék lesz, vagy lehet, hogy kezdetben nem is lesz fizetés.” Szóval minden, amit nyújthatsz az egy identitás, és az azonosulás egy izgalmas, új szervezettel, ahová minden energiájukat befektethetik. Arra jöttem rá, hogy minél inkább félreálltam az útból, és ezt minél gyorsabban tettem, annál jobban indult be a szervezet, és annál elégedettebbek voltak azok, akiket én vittem oda irányítani. És néhány év után észrevettem, hogy megtanultam egyre gyorsabban kiugrani. Úgy értem eleinte izgultam: „Ó, jól vigyáznak majd az én kisbabámra?”

Tekintélyes bajkeverő

Hogyan tudta Henderson elterjeszteni a módszereit? Ezt a fajta gerillaháborút, amit három évtizede folytat az egész bolygón folyó hűtlen kezelés ellen, nem könnyű sikerre vinni. Bizonyára nem árt, ha nagy céljai vannak az embernek – nem sok olyan terv létezik, amely mellett az életre szóló elköteleződés jogossága magától értetődőbb. Ugyanakkor jó pár hétköznapi dolgot is el kellett rendeznie ahhoz, hogy munkáját zavaró tényezők nélkül végezhesse. Az egyik dolog, amivel ki kellett békülnie, az volt, hogy munkája nem egyeztethető össze a normális családi élettel, és ezt egy békés válással oldotta meg. A másik dolog pedig, hogy fel kellett adnia a jó állás pénzügyi biztonságának reményét. Persze mellesleg megjegyzi: „Mindig is tudtam, hogy alkalmatlan vagyok alkalmazottnak. Mivel az engedetlenségem miatt az első nap kirúgnának bármilyen állásból. Mert például megmondanám nekik, hogy miként csinálhatnák Jobban, vagy valami más miatt. Ezért aztán mindig tudtam, hogy ki kell majd találj am a saját állásomat”

Végül azzal, hogy egy kis faluba költözött Floridába, képes volt megőrizni magánéletét, ki tudta fejezni az általa képviselt, szellemileg mindentől független értékeket ott, ahol élt, és csendes, visszavonult életével le tudta fegyverezni politikai ellenfeleit. (Mellékesen, ezek pontosan ugyanazok az indokok, amiért Elisabeth Noelle-Neumann szintén elköltöztette a csúcstechnológiával felszerelt közvélemény-kutató intézetét egy elszigetelt, 15. századi, német mezőgazdasági birtokra, Németország déli, mezőgazdasági vidékére.) Henderson a következőt meséli saját lakóhelyének kiválasztásáról:

Nagy öröm számomra, hogy egy olyan nagy rendszerrel lehetek kölcsönhatásban, mint az Egyesült Államok, és közben egy világtól elzárt helyen élhetek, ahol az emberek azt mondhatják… Mi a csudának élsz itt az észak-floridai pusztaságban?” Számomra ez nagy öröm. Mert tudod, az embert így valamiféle megvetésre méltó alaknak tekintheti a domináns kultúra. Úgy értem: „Henderson mindenbe csak belekontárkodik” Minél kevésbé tudatosul az emberekben a különböző alrendszerekre kifejtett hatásod, annál jobb.

Az, hogy Észak-Floridában rejtőzött el, nem jelenti, hogy Henderson elszigetelt lett. Ha bármikor úgy érzi, hogy érdemes időt szakítania rá, körbeutazza a Földet. És az emberek, akiket tényleg érdekelnek az őt foglalkoztató problémák, eljönnek hozzá – a háza mindig tele van vendégekkel, akik ugyanolyan „tekintélyes bajkeverők”, mint Henderson a maga vállalkozásával. Legjobb ötletei vagy akkor jutnak eszébe, amikor valami magányos tevékenységbe merül, mint például biciklizés, séta, kertészkedés vagy mosogatás közben, vagy mikor érdekes látogatókkal beszélget. A hozzá hasonló gondolkodású emberekkel folytatott párbeszédei nélkül Henderson hozzá sem foghatna céljai megvalósításához.

Henderson egyedi karrierje nem volt mindig sétagalopp. Mint minden kreatív személynek, neki is kijutott a nehézségekből. Életének egy bizonyos szakaszában, húsz évvel ezelőtt volt egy kiégéses időszaka. Túlságosan belemerült, túl elfoglalt volt, túl sokat idegeskedett. Az állandó utazástól és stressztől nyaki fájdalmak jelentkeztek. Kezdte túlfeszíteni a húrt, így aztán felismerte, hogy jobban jár, ha „kialakítja saját fenntartható működési módját”. Ekkor határozta el, hogy Floridába költözik, és megváltoztatja életstílusát. Azonban mindenekfelett újraértékelte, hogy mi az, ami fontos számára, és úgy döntött, hogy nem fontos elismerés szereznie azért, amit tett, nem fontos, hogy bárhová is eljusson. Az számít, hogy a legjobban csinálja, amit tud, és élvezze, amíg tart, anélkül hogy sikereiben az egója túlságosan nagy szerepet kapna. Ez a döntés olyan szellemi békét biztosított számára, hogy most minden eddiginél elfoglaltabb, miközben semmilyen stresszt vagy fáradtságot nem érez.

A hírnév utáni vágy helyett a természet szépségének és rendezettségének alapvető érzése élteti, az elhivatottság, hogy rendezett és szép környezetet teremtsen maga körül. Élénk túlzással mondja:

Valamilyen szinten földön kívülinek érzem magam. Látogatóban vagyok itt egy ideig. És emellett emberi alakot öltöttem. Érzelmileg nagyon kötődöm a fajhoz, ezért testet öltöttem. De énemnek van egy végtelen aspektusa is. Számomra így kerek a világ. Talán különösnek tűnik ez az egész, de nekem olyan, mint egy spirituális gyakorlat.

Nem sok ember vallja be, hogy földön kívülinek érzi magát, de az embernek képesnek kell lennie bizonyos távolságból szemlélnie önmagát, ha az emberi létállapotról objektív képet szeretne kapni. Ahhoz pedig, hogy olyan életmódokat találjon fel, amelyeket nem hígítanak fel a múlt hagyományai, törekednie kell erre az objektivitásra. Ugyanakkor mégis fenn kell tartani „a fajhoz való érzelmi kötődést”. A racionális számítás és a szenvedélyes bevonódás e kettőssége már korábban is felmerült, mint a kreatív személyekre általában jellemző vonások egyike. Ez talán még alapvetőbb azok esetében, akiknek a kreativitása a hagyományos tartományokon kívül érvényesül. Henderson ezt így fejezi ki:

Van egy nagyon harmonikus kontinuum, amit a zen buddhisták kötődésfüggetlenedésnek hívnak. És mindig olyan állapotban kell lenned, amelyben mindkettő vagy. Van egy jin/jang kontinuum, amit nyugati logikával nem tudunk megérteni, mert van ez a vagy/vagy. De ez egy „mindkettő/és” logika, és ez azt mondja, hogy állandó tánc és folytonosság van a kötődés és a függetlenedés között, a hosszú távú, a végtelen perspektíva, illetve a megtestesült perspektíva között, ahol a korlátozottságot, a végességet és a tettet kell elsajátítanunk.

A békéhez vezető lépések

A közgazdász Kenneth Bouldinggal ötven éve házas Elise Boulding nagy nehézségek árán tudott csak kilépni híres férje árnyékából. De öt gyermek felnevelése és tizennyolc év házvezetéssel töltött idő után ledoktorált szociológiából, és megindult egyedi, maga tervezte pályáján. Az ebben a fejezetben szereplő többi személyhez hasonlóan Elise Boulding a valós élet viszontagságai során fedezte fel saját problémáit, és egy létező tartomány határain belül próbálta megoldani őket. Felismervén, hogy ez lehetetlen, otthagyta a tudományos közeg biztonságos világát, és őnállósitotta magát, remélve, hogy a jővőnket veszélyeztető fenyegetésekhez új megközelítéseket tud kidolgozni.

Nincs többé biztonságos hely

Boulding élettémája a béke, béke minden szinten – otthon, a közösségben, az országban, a világban. Ez a törődésvágy lassan ért benne, most pedig már minden energiáját leköti. New Jersey-ben kezdődött, amikor még kisgyerek volt:

Gyerekkoromban a háborútól való félelmet az elgázosítástól való félelem jelentette, az első világháborús történetek és filmek miatt. Szóval az a fajta atomháborús félelem, ami ma megvan a gyerekeknél, nos nekem ennek a megfelelője volt az a félelmem, hogy egész népeket elgázosítanak. Gyerekkoromban azon fantáziáltam, hogy ha lesz még egy háború, Norvégiába megyek, ahol születtem, felmegyek a hegyekbe, egy faházban fogok élni, és biztonságban leszek. Anyám minden története arról szólt, hogy Norvégia az igazi jó hely. Az USA sok tekintetben nem volt ilyen; önző volt, kapzsi és korrupt. Még a húszas években is. [Nevet.] Amikor az egyetemen végzős voltam, Norvégiát lerohanták. Hirtelen nem volt többé biztonságos hely, ahová mehettem. És ez aztán nagy változásokat indított el bennem, meg kellett békélnem vele, hogy elvesztettem a biztonságos helyemet. Habár tudtam, hogy mindez csak egy gyerekkori fantázia, legbelső lényem legfontosabb része volt.

Boulding azt látta meg, hogy a világon minden túlságosan összefügg mindennel ahhoz, hogy bárki biztonságos búvóhelyre vonulhasson vissza. Az erőszak pillanatok alatt bárhová eljuthat. Akárcsak Commoner és Henderson, Boulding is szembesült a kölcsönös függőség rendszer természetével. Felismerte, hogy az egyetlen út ahhoz, hogy a világ biztonságos hely legyen, az, ha mindenki ezen dolgozik.

Az alapok megteremtése

A békéért dolgozni nem kis feladat. Valójában annyira utópisztikus hogy a naivitás határát súrolja. A legtöbb ember, felismervén, hogy a globális agresszió mekkora veszélyt jelent saját életére, a pszichológiailag rövidebb utat választja, például a tagadást vagy a bűnbakkeresést. Annyival egyszerűbb a világ bajaiért olyan könnyen kezelhető célpontokat vádolni, mint a Szovjetunió, Dél-Afrika, vallási fundamentalisták vagy a fennálló liberális intézményrendszer, mint megfontolni annak lehetőségét, hogy saját cselekedeteink is a probléma részét képezik. Mindig könnyebb másokat jobb viselkedésre felszólítani, mint önmagunkat fegyelmezni. Ugyanakkor, ha a világot rendszerként látjuk, akkor nyilván valóvá válik, hogy lehetetlen anélkül változtatni egy részén, hogy a többit változatlanul hagyjuk.

A béke problémáját Boulding úgymond az alapoktól kezdve közeli tette meg. Tehetségének egy része, más kreatív egyének tehetségéhez hasonlóan, abban állt, hogy megtalálta a módját, miként lehet egy komplex problémát kezelhető formára hozni. A lépések egyszerűek és egyértelműek: Először is a gyerekeket béketeremtőnek kell nevelni; másodszor meg kell értenünk, hogy a családok miképp érhetik el a belső harmóniát; harmadszor a harmonikus családokat kisközösségekbe és közösségekbe kell bekapcsolni; végül pedig az így összekapcsolt emberekben tudatosítani kell globális identitásukat, az egymástól való kölcsönös függőségüket:

Felfedeztem a nemzetközi civil szervezeteket, és lassan rájöttem, hogy mit is jelent, hogy van egy tizennyolcezer, nemzetek feletti szervezetből álló hálózat, ahol az emberek identitása más, mint a nemzeti identitásuk. Hogy ez mit jelent, és hogy miként tudnánk kapcsolódni ezekhez a hálózatokhoz, vagy felhasználni azt, amelyikben mi vagyunk. Nagyon sok időt töltöttem azzal, hogy segítsek megértetni az emberekkel, hogy bárhová tartozzanak is, valójában világidentitásuk van. Mert látja, bármit tesz is helyileg, legyen az Rotary, Kiwanis, az összes önsegítő és jótékonysági csoport, vagy legyen az egyház, kereskedelmi kamara, sport, nincs tevékenységi terület [amit ne lehetne végezni] globális szinten. De mindig abból az erős meggyőződésből indultam ki, hogy a helyi közösség működésének megértése nélkül az ember használhatatlan bármilyen más területen végzett munkában. Ismernie kell, hogy helyi szinten hogyan működnek a dolgok.

A béke problémáját természetesen nem könnyű ezeken az egyre magasabb komplexitási szinteken megfogalmazni; ez azonban eléggé kezelhetővé teszi a problémát ahhoz, hogy lehessen valamit kezdeni vele ahelyett, hogy csak kétségbeesetten széttárjuk a kezünket. Boulding azzal kezdte, hogy gondoskodott róla, hogy saját gyerekeit „béketeremtőnek” nevelje. Gondolatait ezután bevitte a Barátok Vallási Társaságába, a kvéker imaházba, ahová a család tartozott. Befolyása innen egyre nagyobb közönségekhez jutott el – a dartmouth-i szociológia tanszék vezetőjeként, íróként és előadóként, a népszerűsítő és a tudományos szinteken egyaránt. Hazel Hendersonhoz hasonlóan, Boulding azt tartja írásai céljának, hogy megváltoztassa azt, ahogyan az emberek a világ problémáiról gondolkodnak: „Folyton azon gondolkodom, milyen metaforákat használunk, és hogy ezek hogyan határozzák meg a világ működéséről kialakult felfogásunkat:’ Kiterjedt tevékenységi köre különféle szervezetek vezetői pozícióját is magában foglalta, és végül a nemzetközi porondra is kilépett:

Hát, jelenleg a Nemzetközi Békekutató Szövetségnél betöltött első titkári munkám utóértékelése folyik. Ez a kötelezettségem május elsején ért véget. Januárban viszont, az öbölháború eredményeképpen létrehoztunk valamit, amit Közel-Keleti Béketeremtő Bizottságnak neveztünk el. Vállaltam az ügyvezető elnökséget, csak hogy beinduljon, és megegyeztem velük, hogy ezt októberig csinálom; szeretném, ha akkor valaki más venné át. Szóval sok időm most levelezésekre megy el. Próbálok minél több közel-keleti kapcsolatot összehozni, hogy ne csak európaiak és amerikaiak gondolkodjanak rajta, hogy mi történjen a Közel-Kelettel. Eltökéltem, hogy rengeteg háttéranyagot gyűjtünk, és készítünk egy áttekintő dokumentumot.

Bármilyen messzire ér is Boulding befolyása, tevékenységei az otthon, a család és a közösség szilárd talaján állnak. Ennél még mélyebbre tekintve, a béke iránti elkötelezettsége a hitben gyökerezik: Saját munkáját „Isten szeretetén alapuló tevékenységnek” nevezi. Istenről kvékerként alkotott felfogása nem köthető konkrét történelmi értelmezéshez; egy diffúz és folyamatosan alakuló entitás. De olyan életteli és hatalmas erő, amely lehetővé teszi, hogy ő úgy érezze, „szerves egységet” alkot a kozmosszal. Annak leírására, hogy az Istenséghez való viszonya milyen hatással van rá, lírai kifejezésmódra vált: „Az epekedő szeretet fénycsóvája, amely behatol a tudatlanság sötétjébe, elérve a teremtés elképzelhetetlenül távoli horizontját. És mindez benned.”

Erős hite és a család, illetve a közösség erős támogatása ellenére Boulding élete nem mindig zavartalan és problémamentes. Időnként teljesen kiüresedettnek érzi magát, kimerültnek az általa választott teher súlyától. Az egyik ilyen krízis hatvanadik születésnapján érte, amikor „egyik pillanatról a másikra hirtelen úgy éreztem, hogy teljesen elundorodtam a saját életemtől. Úgy éreztem, hogy az életem megfeküdte a gyomromat, hogy túlságosan tele vagyok, túl sok volt. Nem bírtam elviselni. Jó néhány hónapba telt, míg feldolgoztam és újra visszatért belém az érzés, hogy minden rendben van, és lett helye az új élettapasztalatoknak – szerencsére nem kaptam teljes csömört, nem akadtam teljesen el –, és ismét nyitottam a világ felé, és indultam tovább.” Mikor a lelkére koromsötétség borul, Elise Boulding hegyi remetelakába vonul vissza. Ott a távoli hegycsúcsoktól és nagy becsben őrzött tárgyaitól körülvéve napjait szer tartásos imák és meditációk rendjében tölti, s képes visszaállítani belső egyensúlyát, újra felfedezni spirituális gyökereit.

A lappangó képességek felszabadítása

John W. Gardnernek sokféle munkája volt: Eleinte pszichológiát tanított az egyetemen, elnöke volt az egyik jelentős jótékonysági alapítványnak, Johnson elnök kinevezte egészségügyi, oktatási és népjóléti miniszternek, és számos nagy hatású könyvet is irt. Azonban ezek közül az eredmények közül – amelyekből már egyetlen egy is elegendő lenne, hogy egy ember életét igazolja – egyik sem adta meg Gardnernek azt az érzést, hogy eleget tett. Mivel ő nem pénzt vagy hatalmat akart, az áhított cél még akkor is megfoghatatlan távolságban lebegett előtte, amikor az objektív szemlélő számára úgy tűnhetett, hogy már többször is elérte.

A vízvezeték-szerelők kiválósága

Mit próbált elérni Gardner az életében? Mielőtt e kérdést megválaszolnánk, nem árt, ha tudjuk, hogy mi volt számára a legnagyobb, megoldásra váró probléma, a legfőbb cél, amibe érdemes energiáit fektetni. Gardner azt hirdette, hogy nem hozzuk ki magunkból a születésünktől fogva bennünk rejlő lehetőségeket.

Ez két következménnyel jár. Életünk egyhangúvá és szegényessé válik. Nem éljük át azt a lelkesítő boldogságot, amit akkor érzünk, amikor felkészültségünk legjavát nyújtjuk, azt a fajta érzést, amit egy olimpikon élhet át, amikor egyéni csúcsot fut, vagy egy költő, amikor összefűz egy tökéletes mondatot – azt az érzést, amit én áramlatnak hívok. A második következmény, hogy azok, akik rosszul fizetett és unalmas munkát végeznek, egyre jobban távolodnak a szerencsés kevesektől. Idővel ez a feszültség szükségszerűen társadalmi konfliktusokhoz vezet. A probléma Gardner szerint abban rejlik, hogy úgy kell megvalósítanunk a társadalmi egyenlőség ethoszát, hogy közben elismerjük a mély egyéni különbségek valóságosságát. Bizonyos értelemben ehhez olyan kiválóságfogalomra van szükség, amelybe a vízvezeték-szerelők is beletartoznak (vagy, a vízvezeték-szerelők szempontjából, olyan kiválóságfogalomra, amelybe az egyetemi tanárok is beletartoznak):

Harmincas éveim végén ismertem fel az amerikai nép egy nagyon komoly dilemmáját. Van egy egyenlőségi ethoszuk, és néhány szó, ami ezt az ethoszt írja le, az emberek mégis elképesztően különböznek abbéli képességeikben és tehetségükben, hogy adott mércéket megüssenek, így aztán a könyv (Excellence [Kiválóság]) alcíme ez: „Lehetünk egyenlőek és kiválóak is?” Úgy láttam, hogy kellett egy olyan kiválóságkoncepció, ami teret hogy a vízvezeték-szerelők kiválóságának is. Különböző szinteken vagyunk kiválóak. Ha azzal a felütéssel indítasz, hogy csak a társadalom csúcsán lévők kiválóak, azzal a társadalom minden más része iránt tanúsított nemtörődömséget növeled. Mondhatod, hogy nem számít, hiszen egyébként se lehetnének kiválóak, egyszerűen trehány alakok. Ez borzasztó módja a társadalom irányításának. Mindenkinek éreznie kéne, hogy bármi is a hivatása, lehet kiváló. Lehet kiváló autószerelő, lehet kiváló óvónő vagy óvóbácsi, ahogy kiváló idegsebész is lehet, vagy akármi. És engem valójában ez indított el, hogy megpróbáljam keresztülvinni az ötleteimet. De ma, harminc évvel később, ezek a gondolatok még mindig nagyon össze vannak keveredve az emberek fejében.

Eljutni az emberekhez

Az USA nagyvárosain a hatvanas évek végén végigsöprő zavargások tovább erősítették Gardner félelmeit: A társadalom azon rétegei, amelyektől megtagadták a kiválóság esélyét, lázadozni kezdtek. Gardner kreativitása valójában ezen a ponton kezdett felszínre törni: Otthagyta kényelmes intézeti pozícióit, ahol annyira sikeres volt, és kezdett kimozdulni az alapítványok és a kormányhivatalok által kontrollált területekről. Lényegében úgy érezte, hogy az elidegenedés ellen úgy lehet harcolni, hogy még inkább be kell vonni az embereket a sorsukat érintő döntésekbe.

Ez olyan önkéntes mozgalmak szervezését jelentette, amelyek tájékoztatták az embereket a lehetőségeikről, majd segítettek nekik megtalálni, hogy a politikai folyamatban hol fejezhetik ki véleményüket, és hol élhetnek a hatalmukkal. Első ilyen munkája a Nemzeti Városi Koalíció vezetése volt, amely a városok problémáinak megoldásáért összegyűlt vállalati, szakszervezeti, kisebbségi és vallási vezetők tömörülését jelentette.

Az én munkám ennek a rendkívüli csapatnak az elnöklése volt, és ez nagyon érdekes tapasztalatot adott, mert ellátogattam minden város legkeményebb részeibe. Ténylegesen bekerültem az összes olyan város sűrűjébe, ahol zavargások voltak. Tényleg intenzív közvetlen kapcsolatba kerültem az amerikai élet olyan oldalával, amelyről voltak ismereteim, de közel sem ennyire mélyek. Ez nagyon értékes volt számomra, és emellett ez vezetett a Common Cause (Közös Ügy) megalakításához. Mert ahogy a kialakult állapot helyrehozásának lehetséges megoldásait vizsgáltam, folyton a kormányzat gyengeségeivel találtam szemben magam, a kormányzati folyamatok hiányosságaival, és arra a következtetésre jutottam, hogy a figyelmünket a civil kormányzásra kell fordítani. A civil kormányzáson belül nagy figyelmet fordítunk a civil szakszervezeti lobbistákra vagy azokra a lobbistákra, akik az üzleti szféra szereplői vagy mindenféle szakmai csoportok érdekében lobbiznak, de a közjó érdekében nem sokan hallatták a hangjukat, tudja, hogy miként tegyük jobbá a rendszert, hogy miként csináljunk ebből a városból egy jobb várost.

A Common Cause, amit Gardner alapított és vezetett több éven keresztül, azonnal nagy siker lett: Az első hat hónapban százezer tagot vonzott magához. Gardner végül lemondott a szervezet irányításáról, ugyanabból az okból, amiért Hazel Henderson a lehető leghamarabb átadja valaki másnak a vezetést: „Minden mögöttünk hagyott évvel egyre jobban éreztem, hogy minden kérdésre tudom a választ, egy jellemzően Gardner-választ.” Ez alapvetően szép dolog, de van két hátránya: unalmassá teszi a munkát, és elfojtja a munkatársak kezdeményezéseit.

Ennélfogva Gardner továbblépett, és alapított egy új, Independent Sector (Független Szektor) nevű szervezetet, hogy legyen egy közös fórum az ország összes nonprofit szervezete számára. És folytatta előadásait, és továbbra is írt. A nyolcvanhoz közeledve ugyancsak visszatért régi pályájára, és újult lendülettel kezdett újra az egyetemen tanítani. Érdeklődése középpontjában jelenleg a közösségek tanulmányozása áll, mert úgy érzi, hogy az egyén rejtett képességeinek kiteljesítése nem valósítható meg, és a csoportok önszerveződő ereje sem alakulhat ki, amíg az emberek alaktalan kisközösségekben élnek, amelyekből hiányoznak a közösséget szerves, önszabályozó rendszerré alakító értékek és belső szabályok.

Felelősségtudattal élni

Mi tette Gardnert képessé arra, hogy az általa elért hatalmat és sikereket félretéve, energiáit a képviseleti kormányzás formáinak újrateremtésére fordítsa? Nyilvánvaló, hogy kiemelkedő intellektusa nem vált hátrányára; az iskolákon mindig néhány évvel kortársai előtt robogott végig. Kiemelkedő intellektusa azonban nem magyarázza intrinzikus motivációját. Ugyanezt az intelligenciát arra is használhatta volna, hogy pénzt keressen a Wall Streeten, vagy hogy még magasabbra jusson a kormányban. Ehelyett azt választotta, ami a közjón a leginkább segíthet – nem valamiféle kötelességtudatból, hanem mert őszintén hitte, hogy ez a legjobb, amit tehet:

Sohasem fogtam semmibe, amiben ne lettem volna nagyon motivált. Sohasem tettem semmit címért, hatalomért, pénzért, ha a téma nem érdekelt kifejezetten. Nem tudom, miért kellett így tennem, talán mert éreztem, hogy az élet rövid, és azt akartam csinálni, amit csinálni akartam. Azt hiszem, a többi dolgodra is jótékonyan hat, ha van valamilyen alapmotivációd, ha szorosan tartod magad a saját értékeidhez.

Ez természetesen még nem magyarázza, honnan származnak ezek az értékek, és hogy Gardner miért részesítette őket előnyben a szokásos értékekkel szemben. Alighanem egyetérthetünk abban, hogy életének döntéseire nincs egyetlen magyarázat, ehelyett több nyomon haladva jutunk el a válasz egyes részeihez. Gardner saját maga kínál egy nyilvánvaló okol arra, hogy miért él ekkora felelősségtudattal: szülei hatását.

Mivel apja meghalt, mikor Gardner mindössze másfél éves volt, közvetlenül nem fejthette ki befolyását. De ahogy azt a hetedik fejezetben láttuk, a korai árvaság gyakori a kreatív férfiak körében, és úgy tűnik, ezekben az esetekben a hiányzó apa hatása egész életre szól, mintha nagyon magas elvárásokat támasztana fiával szemben. Gardner anyja közvetlenebb, de szintén erőteljes hatást fejtett ki értékeire:

Anyám nagyon erős, önálló gondolkodású ember volt. Az ő idejében nagyon haladó elképzelései voltak a női jogokról és a faji viszonyokról. Nagyon kemény magatartási normákat állított fel, amelyek nem feltétlenül fértek össze a kor néhány elfogadott, képmutató gyakorlatával. Például egyszerűen nem engedte, hogy bármilyen fajt vagy csoportot lenézzünk. Ez a családunkban egyszerűen megengedhetetlen volt. Ennek nem is voltunk tudatában. Sok évvel később beszélgettünk erről a bátyámmal, és megállapítottuk, hogy mind kettőnknek ugyanolyan attitűdjeink vannak. Anyánk korán belénk nevelte ezeket az attitűdöket. És nagyon független is volt. Amit a csoport csinált é, gondolt, az számára nem jelentett kötöttséget. Valójában, ténylegesen az volt a benyomásom, hogy ő úgy érezte, hogy ha népszerű vagy, akkor talán valami nincs rendjén veled – tudja –, hogy túl alkalmazkodó vagy, és nem állsz ki eléggé a nézeteidért, és így tovább. Nem kérdéses, hogy ennek volt némi hatása arra, ahogy a bátyám meg én felnőttünk.

A hiányzó apa kimondatlan követelményei s az anya kompromisszumot nem ismerő becsületessége és függetlensége nyomot hagytak Gardner személyiségén. Másik fontos befolyásoló tényező volt a virágzó, optimista Kaliforniában töltött gyerekkor élménye. Miközben környezete pezsgése mámorítóan hatott rá, ugyanakkor sajnálta, hogy a saját koraérettsége miatti gyakori iskolai ugrások miatt nem fejlődött ki benne a közösségi érzés, és nem alakított ki baráti közösséget maga körül. A marginalitás e korán jelentkező érzése szintén hozzájárult saját függetlenségérzéséhez, és talán kompenzációképpen ahhoz is, hogy később oly fontos szerepet tulajdonított a közösségnek:

Lehet, hogy anyám hajlama miatt, hogy ne fogadja el, amit a világ gondolt vagy amit a konvencionális példák adtak, vagy lehet, hogy a saját hajlamom miatt ugyanerre, vagy egyszerűen a tény miatt, hogy nem egy közösségben nőttem fel, amely meghatározta volna számomra ezeket a normákat, mindenesetre nekem sohasem volt gondom azzal, hogy azt tegyem, amit akarok.

Nem mintha Gardner eleve társadalmi problémákra való rendkívüli érzékenységgel született volna, vagy azzal az olthatatlan vággyal a kebelében nőtt volna fel, hogy segítsen embertársain. Akkor fedezte fel, hogy milyen sok örömöt adhat mások megsegítése, amikor rájött, hogy ezt akarja csinálni:

Egyszerűen imádom mások dolgait intézni, de addig, amíg huszonkilenc évesen vezető szerepben nem találtam magam [a második világháború alatt, fegyveres szolgálatban], fogalmam se volt arról, hogy mi az, és ha valaki beszélt volna róla, akkor azt mondtam volna, hogy „nem érdekel”, mert eszembe sem jutott soha, hogy jó dolog segíteni embereknek abban, hogy egyesítsék erőiket, és hogy eredményesek lehetnek.

Ugyanez történt huszonnégy évvel később, amikor új egészségügyi, oktatási és népjóléti miniszterként lármás politikai csatározások kellős közepében találta magát: Felfedezte, hogy van benne küzdőképesség, és hogy élvezi a jó ügyért folytatott harcot. Néhány évvel később, amikor a városi zavargások rávitték, hogy elindítsa a civil kezdeményezésű Common Cause (Közös Ügy) szervezetét, felfedezte, hogy egy szélesebb közösséggel is képes szót érteni, és élvezte. Tulajdonképpen ezek a személyes tapasztalatok erősítették meg Gardner abbéli hitét, hogy mindannyian sokkal nagyobb tartalékokkal rendelkezünk, mint gondoljuk, és hogy általában külső kihívás vagy lehetőség kell ahhoz, hogy tudatosuljon bennünk, hogy valójában mire vagyunk képesek. Ő úgy véli, hogy felkészültségünk nagy része be van temetve, el van rejtve, be van zárva félelmeink, alacsony önbecsülésünk és a konvencióink fogságába.

Ha vállalatvezetők egy csoportjával tárgyalok, ami gyakran megesik, és szóba kerül ez a téma, megmondom nekik, hogy becsléseim szerint pályájuk csúcsát elérve, nagyjából a felét valósítják meg annak, ami bennük van. Másik felük még mindig alvó állapotban van, mert az élet nem hozta ki belőlük. Vagy mert már nagyon korán arra a következtetésre jutottak, hogy ez nem az, amiben ők jók. Korlátozták saját képességeiket. Minél idősebbek lesznek, annál inkább elkerülik a gyarapodással járó kockázatot. Apró kudarcaink már túl korán elhitetik velünk, hogy bizonyos dolgokkal nem érdemes újból próbálkoznunk. És a sor csak nőttön-nő. Középkorúként már hosszú listánk lesz azokról a dolgokról, amelyekről örökre lemondtunk. Pedig lehet, hogy egész jók lennénk még egy-két téren, ha nem adtuk volna fel a próbálkozást. Leragadtuk annál a kis szeletnél, ahol egészen biztosan tudunk győzni, ahol sikeresek lehetünk, és egy tapodtat sem merünk erről a biztonságos helyről elmozdulni. A krízisek és vészhelyzetek kilódítanak bennünket életünk ezen biztonságos kis területeiről, és segíthetnek felfedeznünk magunkban olyan dolgokat, amikről fogalmunk sem volt addig.

Gardner folyton újat tanult, és fejlődött. Eleinte zárkózott volt, tartózkodó és közönyös. Ez a személyisége jól működött, amíg elméleti kutató volt, de egy óriási alapítvány vezetőjénél ez inkább ijesztően hatott, ezért barátságosabb viselkedésformát alakított ki. Hasonlóképpen a problémákhoz való erősen racionális hozzáállása, ami tudományos környezetben helyénvaló, nem ugyanilyen hatékony, ha nagyobb embercsoportokat kell motiválni:

Azt hiszem, elmúltam negyven, mikor először megfordult a fejemben, hogy a racionális úton kívül máshogy is elérhetem az embereket, amit meg is kell tenni, ha az ember befolyásolni akarja őket. Ha meg akarja őket mozgatni, akkor el kell jusson a motivációjukig, be kell jutnia a gondolkodásuk felszíne alá, hogy lássa, mi mozgatja őket, mi hat a lelkesedésükre, arra, hogy mi érdekli őket. És volt egy pár feladatom, sokat magam tűztem ki magam elé, amiben alapvető volt a meggyőzési képességem, az a képesség, hogy másokat tettre buzdítsak.

Más szavakkal, Gardner felismerte, hogy ahhoz, hogy befolyásolni tudja azokat az új közösségeket, amelyekben dolgozott, új stratégiákat kell kidolgoznia, és menet közben újra kell építenie saját személyiségét. Ehhez a maga részéről nagy adag nyitottságra és rugalmasságra volt szűksége. „Hogy elvégezzem, amit el kellett végeznem, nyitottabbnak és érdeklődőbbnek kellett lennem. Ezt is élveztem, és a gyümölcseit is.” Az arra való képesség, hogy felfedezze, mi az, amit jól csinál, és hogy ezt élvezni tudja, minden kreatív ember védjegye. Különösen nagy szerencse, ha ez egyben olyasvalami, ami a közösség javára válik, ahogy az Gardner esetében történt.

A globális felelősség tartománya

Commonerben, Hendersonban, Bouldingban és Gardnerben az a közös, hogy mind a négyen felismerték a bolygón zajló események rendszerszerű összekapcsolódását, és e felismerés fényében folytatják küzdelmeiket. Tevékenységük megfogalmazásának egy lehetséges módja, ha azt mondjuk, hogy megpróbálnak kialakítani egy globális felelősségi tartományt, és létrehozni az ennek megvalósításához szükséges területet. Commoner az energia-és erőforrás-felhasználásunkra fekteti a hangsúlyt; Henderson az életmódunkra és fogyasztási szokásainkra; Boulding az erőszakra; Gardner pedig az egyénekben rejlő lehetőségek elsorvadásának társadalmi következményeire. A figyelem fókusza minden esetben más, az általuk fontolóra vett oksági hálózatban azonban minden mindennel összefügg. Az energiafelhasználási és fogyasztási szokások, a békés spiritualitás és az önmegvalósítás mintáinak bármilyen változása hatással lesz a többire. A fő üzenet, hogy minden tettnek következménye van, hogy sok fontos szempontból a bolygó zárt rendszer, törékeny határfeltételekkel, és ha nem megfontoltan cselekszünk, könnyen megsérthetjük e feltételeket.

Bizonyos értelemben ez a felismerés nem új keletű. A kozmoszról sok egyszerű társadalom alakított ki rendszerszerű elképzeléseket. Ez implicit módon számos nagy világvallásban benne rejlik. A zsidó-keresztény hitvilágban a mindentudó Istenben jut burkoltan kifejezésre, aki a legapróbb eseményre – például hogy egy veréb leesik egy ágról – is felfigyel, és értékeli. Benne van implicit módon a keletiek karmába vetett hitében, ahol minden egyes cselekedet megszámlálhatatlan következménye hullámzik az idők végtelensége felé. Az ősi zoroasztriánus hitvallás szerint minden embernek könyörögnie kell a víz bocsánatáért, amiért beszennyezte, a föld bocsánatáért, amiért felzavarta, a levegő bocsánatáért, amiért füsttel telítette. Azonban a tudomány legutóbbi századokban elért dicső fejlődésével az okok és a következmények e hálózatáról kialakult megérzések babonának minősülve elvesztették hitelüket. Az emberi fajt mindenhatónak kezdték tekinteni, tetteit pedig a természet törvényei felett állónak.

Az olyan emberek, akikről ebben a fejezetben is szó volt, a tudomány különböző tartományaiban újra felfedezik annak a lehetőségét, hogy ezeket a megérzéseket komolyan vegyük. A biokémia, a közgazdaságtan, a szociológia és a pszichológia ugyanarra a következtetésre jut: veszélyes dolog egy elszigetelt tartomány szabályain belül úgy haladni, hogy nem vesszük figyelembe a tágabb következményeket. Veszélyes dolog nukleáris eszközöket építenünk, ha nem tudjuk, hogy az ebből származó selejtet[*] tudjuk-e biztonságosan tárolni; veszélyes dolog ételt és energiát pazarolni, amikor a világ legnagyobb része fázik és éhezik; veszélyes dolog figyelmen kívül hagyni az emberek spirituális igényeit; veszélyes dolog a ki nem használt emberi potenciál.

De hogyan lehet ezeket az elszigetelt tudásmorzsákat koherens szimbolikus tartománnyá formálni? A nyugat tudósai csak a legutóbbi időben kezdtek el rendszereket tanulmányozni; még mindig nem áll módunkban az olyan problémákat, amilyenekkel e négy kreatív személy küzd, bármilyen kezelhető formára hozni. Egyelőre nagymértékben a tudomány előtti, a metaforák fázisában vagyunk. Gaia mítosza, amely a bolygót élő, önszabályozó szervezetként írja le, ezek közé tartozik. Az antropikus elv, ami azt állit ja, hogy a világegyetem létezését valójában a mi gondolataink és tetteink teszik lehetővé, úgyszintén. Commoner, Henderson, Boulding és Gardner mintha ott lebegnének a metaforát és a természeti törvényt elválasztó határvonal felett; készen elmozdulni a költői megérzéstől a rendszerszerű megértés felé.

Van néhány közös, az intellektuális úttörőkre jellemző vonásuk. Felnőtté válásuk során mindannyian küzdöttek a marginalitás érzésével. Commoner zsidó származása miatt, Henderson azért, mert szeretete megoszlott a szerető anya és az erős apa között, Boulding, mert norvég-amerikai neveltetése két különböző nézőpontot képviselt a világ értelmezéséhez, Gardner pedig azért, mert elvesztette apját, sosem érezte, hogy egy közösséghez tartozik, és mindig a legfiatalabb fiú volt az osztályban. Ez a marginalitásérzés volt az oka, hogy az ortodox elképzeléseket sosem vették készpénznek. Ez segítette őket hozzá, hogy elszakadjanak a terület gúzsba kötött gondolkodásától, ha élettapasztalataik ezzel ellentmondásba kerültek.

Mind a négyen többször is elismételték a tett és reflexió, a szenvedély és az objektivitás közti állandó váltakozást. Mindegyikük esetében ez a váltakozás segítette őket, hogy mindig újat tanuljanak, és hogy mindig alkalmazkodjanak az új szituációkhoz. Kreativitásuk szervesen bontakozott ki, a gondolattól a tett irányába, majd a tett kimenetelének értékelése révén vissza a gondolat felé – egy önmagát újra és újra ismétlő kör gyanánt.

Láthatóan egyiküket sem a pénz vagy a hírnév motiválja. Ehelyett inkább a közjó iránt érzett felelősségtudatuk vezérli őket, egy olyan érzés, amely néha a hagyományos vallási értékek határát súrolja, de legtöbbször a természeti jelenségek szépségének és rendezettségének spirituális érzése határozza meg, ami minden konkrét hit felett áll. Ez annak a legősibb áhítatnak a modern kori kifejeződése, ami őseinket kezdetben arra sarkallta, hogy kialakítsák a természetfelettiről alkotott képüket. Ám e felelősségérzést könnyedén viselik, inkább kiváltságként, mint kötelességként. Bár keményen dolgoznak életünk jobbá tételén, azt állítják, hogy sosem csináltak olyat, amit nem akartak megcsinálni. Akárcsak az általunk vizsgált többi személy életében, az áramlat a rájuk jellemző tudatállapot.

TIZENHARMADIK FEJEZET –

A kultúra megteremtése

A világ nagyon másképp festene, ha nem lenne benne hely a kreativitás számára. Még mindig a génjeinkben meglévő néhány világos instrukciónak megfelelően cselekednénk, és minden, amit életünk során tanulunk, halálunk után feledésbe merülne. Nem lenne beszéd, nem lennének dalok, eszközök, nem lennének olyan fogalmaink, mint szerelem, szabadság vagy demokrácia. Annyira gépies és szegényes létforma lenne, amelyből egyikünk sem kérne.

Hogy elérjük azt a fajta világot, amit emberinek tartunk, egyeseknek merniük kellett átszakítani a hagyomány gátjait. Ezután meg kellett találniuk a módját, hogy lejegyezhessék azokat az új ötleteket és eljárásokat, amelyek jobbá tették mindazt, ami előtte volt. Végül pedig meg kellett találniuk a módját, hogy az új tudást átadhassák a következő generációknak. Azokat, akik részt vállaltak ebben a folyamatban, kreatívnak nevezzük. Amit kultúrának nevezünk, vagy más szavakkal, énünknek azon részei, melyeket a társas környezetből internalizáltunk, az ő alkotásuk.

Kreativitás és túlélés

Nem kérdés, hogy az emberi faj nem sokkal élné túl, ha a kreativitásunk kiapadna. A tudósoknak új megoldásokat kell találniuk a túlnépesedésre, a nem megújuló erőforrások kimerülésére és a környezetszennyezésre – különben jövőnk kegyetlen és rövid lesz. Ha a humanisták nem találnak új értékeket, erőinket irányító új eszméket, meglehet, hogy a reménytelenség meggátolja, hogy lelkesedésünk kitartson a ránk váró, akadályokkal szembeni küzdelemben Akár tetszik, akár nem, fajunk függ a kreativitástól.

Kicsit felemelőbben ugyanez úgy hangzik, hogy az elmúlt néhány évezred során az evolúció egy kizárólag a gének kémiájának mutációiról szóló folyamatból egyre inkább a mémekben – a megtanult és cserébe továbbadott információban – bekövetkező változásokról szóló folyamattá alakult. Ha a megfelelő mémek választódnak ki, túlélünk; eltérő esetben nem. És a szebb jövő vagy a kihalás felé vezető tudást, értékeket, viselkedéseket immár nem rajtunk kívülálló tényezők, mint például ragadozók vagy klímaváltozások – választják ki. A jövő a mi kezünkben van; sorsunkat az általunk teremtett kultúra dönti el.

Ez az az evolúció, amit Jonas Salk metabiológiainak vagy E. O. Wilson és mások biokulturálisnak neveznek. Az elképzelés ugyanaz: A túlélés többé nem kizárólag a biológiai felszereltségen múlik, hanem az általunk használni kívánt társadalmi és kulturális eszköztáron. A nagy civilizációk találmányai – művészetek, vallások, politikai rendszerek, tudományok és technológiák – fémjelzik a kulturális evolúció útjának legfontosabb fázisait. Embernek lenni annyi, mint kreatívnak lenni.

Ugyanakkor nem kell sokat törni a fejünket ahhoz, hogy rájöjjünk, fajunk túlélése szempontjából a legnagyobb fenyegetéseket, azokat a problémákat, amelyeknek a megoldását a kreativitástól reméljük, éppen a tegnap kreatív megoldásainak eredményei jelentik. A túlnépesedés, ami sok tekintetben a jövő központi problémája, a gazdálkodás és az egészségügy zseniális fejlesztéseinek az eredménye. A közösség elvesztése és a növekvő lélektani elszigeteltség részint a mobilitás óriási fejlődésének köszönhető, amit az olyan önjáró eszközök felfedezése tett lehetővé, mint a vonat és az autó. A transzcendens értékek elvesztése a tudomány abbéli sikerének az eredménye, hogy leleplezte az empirikusan tesztelhetetlen hitvallásokat. És így tovább a végtelenségig. Ez az, amiért például Robert Ornstein a „baltakészítő ajándékának” nevezi az emberi találmányokat, utalván arra, hogy mi történik akkor, ha először kerül be egy acélbalta egy írásbeliség előtti törzsbe, amely egyetlen fémet sem ismer: Könnyebb gyilkoláshoz vezet, és darabokra tőri a társas viszonyok és a kulturális értékek létező építményét. Bizonyos értelemben minden új találmány egy baltakészítő ajándéka: Ha az új mém gyökerei ver, a régi életvitel többé nem lesz ugyanaz.

Nemcsak az egyértelműen veszélyes felfedezések – a desztillált alkohol, a dohány, a lőfegyverek, az atomreaktorok – fenyegetnek az egész népesség kiirtásával. Még a látszólag jótékony találmányoknak is vannak nem kívánt negatív következményei. A televízió fantasztikus eszköz tapasztalataink kiszélesítésére, de olyan felesleges információktól tehet függővé bennünket, amely az emberek érdeklődési körének legkisebb közös nevezőjére apellál. Minden új mém – az autó, a számítógép, a fogamzásgátló tabletta, a hazaszeretet és a multikulturalizmus – megváltoztatja gondolkodásmódunkat és cselekvési stílusunkat, és mindegyiknek van egy potenciálisan sötét oldala, ami gyakran csak akkor kerül napvilágra, amikor már túl késő, miután belenyugodtunk, hogy az újítás velünk marad.

Az atomenergia fejlesztése mind hadi, mind ipari előnyökkel kecsegtette azokat az országokat, amelyek meg tudták ragadni a lehetőséget. Ezt az esélyt senki sem tudta elutasítani. Mégis, az atomkor mindössze fél évszázadát magunk mögött tudva, úgy tűnik, az ár, amit ezért a sajátos fausti alkuért fizetnünk kell, oly magas, hogy anyagilag belerokkanhatunk. A legfrissebb becslések szerint az Egyesült Államoknak több mint 300 milliárd dollárjába fog kerülni, hogy biztonságosan szabaduljon meg az atomhulladéktól. Sok más ország, például Oroszország, talán nem is képes időben elkezdeni a „takarítás” műveletét. Az emberi leleményesség a Föld jelentős részét a bolygó történetéhez mérve egy szemvillanás alatt lakhatatlanná tette.

Az emberi leleményességnek van egy alaptörvénye, amit nagyon szívósan próbálunk figyelmen kívül hagyni: Minél nagyobb a hatalmunk a környezet megváltoztatására, annál nagyobb az esélye, hogy a kívánt eredmények mellett nem kívánt eredményeket is produkálunk. Körülbelül négyezer évvel időszámításunk előtt a mesterséges öntözés felfedezése Mezopotámiát minden szomszédos ország álmait meghaladóan gazdaggá és virágzóvá tette. Az Eufrátesz és a Tigris folyama a gazdag termőtalajból azonban minden évben kimosott egy néhány centis réteget, melynek helyén ásványi sók rakódtak le. A két folyó határolta bőséges kert lassanként sivataggá vált, ahol szinte semmi sem nő.

A világ másik végéről véve egy másik példát, a nagy maja civilizáció i. sz. 800 körül nem azért omlott össze, mert nem tudott megbirkózni a rázúduló csapásokkal, hanem mert saját sikere pusztította el. Több versengő elmélet létezik annak magyarázatára, hogy ezt a komplex kultúrát miért nyelte el újra a dzsungel. Talán túl sok család vált gazdaggá és hatalmassá. Ezek az elit rétegek úgy érezték, hogy nem kell többé dolgozniuk, ugyanakkor minden egyes generáció a korábbinál nagyobb kényelmet és magasabb életszínvonalat remélt magának. Az egy indiánra jutó túl sok törzsfőnök mellett a belső konfliktusok gyilkos polgárháborúba torkolltak. Egy másik hipotézis szerint lenyűgöző templomaik és palotáik megépítéséhez a mészkő állt a maják rendelkezésére, amit nagyon forró kemencében kellett megolvasztani. Ezeknek a kemencéknek a táplálásához a környező erdők nagy részét kivágták, ami a talaj eróziójához vezetett; a termőtalajt kimosta az eső, és feltöltötte vele a maják által a teraszos földjeik öntözésére használt mocsarakat. A trágyától megfosztott talaj kevés táplálékot nyújtott, és az ennek nyomán megjelenő éhínség miatt meginduló zavargások káoszhoz, végül pedig a civilizáció eltűnéséhez vezettek. A teremtés hatalma mindig kapcsolatban állt a pusztítás hatalmával.

A végső soron bukáshoz vezető kezdeti sikerek mintája az emberi energiákat az eszméken keresztül alakító mémekre is érvényes. A nácizmus, a marxizmus és a különféle vallási fundamentalizmusok ígéretei egyszerű cél-és szabályrendszert kínálnak az embereknek. Ez olyan lelki energiahullámot szabadít fel, amitől a hitvallást elfogadó társadalom egy ideig céltudatosnak és hatalmasnak tűnik. Németországban Hitler megszüntette a munkanélküliséget, amikor az iparosodott világ többi része még mindig a nagy gazdasági válság hatását nyögte. Olaszországban elsőként Mussolini elérte, hogy a vonatok pontosan érkezzenek. Sztálin egy elmaradott, mezőgazdasági kontinenst tett vezető ipari óriássá. A dolog fonákja ugyanakkor hamar előtűnik: Az általában háborúhoz vagy még rosszabbhoz vezető intolerancia, elnyomás, merevség és idegengyűlölet csak néhány megszokott következménye annak, ha a társadalom energiái olyan mémek körül összpontosulnak, amelyek az egyik csoport felsőbb rendűségét hirdetik más csoportok kárára.

Ám még ha a kreativitás gyümölcsei külsőleg nem okoznak is rombolást, puszta sikerük elvethet olyan magokat, amelyek az őket befogadó kultúra túlélését veszélyeztetik. Saját, életképes jogrendszerük, működő képes közigazgatási rendszerük és katonai politikájuk kitalálásával a ró maiak képesek voltak egy gazdag és stabil társadalmat létrehozni. Idővel azonban a római patríciusok nem látták értelmét, hogy különösebben megerőltessék magukat. Sikerük mozdulatlansága a hamis biztonság hitébe ringatta őket. Az olcsó rabszolga-munkaerő közömbössé tette őket az emberi munkát megtakarító új eszközök iránt. Ahogyan a rabszolgatartó amerikai Délen, az anyagi kényelem érméjének megkerülhetetlen sötét oldalaként, megjelent a végzetes önelégültség.

Hasonlóképpen az amerikai leleményesség olyan életszínvonalat és politikai stabilitást teremtett, amelyet az egész világ irigyel. Ennek eredménye, hogy az amerikaiak – akárcsak az európaiak többsége – nem látják értelmét, hogy alacsony fizetésért hosszú órákon keresztül dolgozzanak. És ki kárhoztathatja ezért őket? A világ többi részén azonban a legtöbben nem kívánt körülmények között is buzgón gürcölnek tovább. Következésképp a termelő tevékenység egyre inkább azok kezébe kerül, akiknek a legalacsonyabbak az elvárásai. Mikor hordott utoljára az USA-ban készített ruhát? Vagy használt amerikai tv-készüléket vagy videomagnót? A bevándorlók száma azért növekszik, mert egyedül ők maradtak, akik hajlandóak elvégezni az alantas munkákat.

De még a mérnökök és a technikailag képzett munkások száma is egyenletesen ritkul az iparosodott országokban. Mindenki szellemi foglalkozást akar végezni, vagy legalábbis valamilyen íróasztal mögött ülő irodai dolgozó szeretne lenni. Az optimisták arról próbálnak meggyőzni bennünket, hogy gyerekeink a jövő információra és kreatív rugalmasságra építő munkáira készítik fel magukat. A tény azonban az, hogy az Egyesült Államokban kiadott szabadalmak száma szintén csökken, a számítógépes műveltség pedig inkább arról szól, hogy megtanulunk információt fogyasztani, mint arról, hogy megtudjuk, hogyan lehet újat alkotni vagy a megszerzett információt felhasználni. Ha a szükség a találmányok atyja, akkor a bőség biztonsága a találmányok diszfunkcionális mostohája.

Vagyis a történelemben olyan ironikus folyamatot látunk megvalósulni, amit Hegel vagy Marx nagyra értékelt volna: olyan dialektikát, amelyben egy adott kultúra sikere önmagában megteremti saját antitézisét. Minél nagyobb jómódban élünk, annál kevesebb okunk lesz változás után nézni, és így annál inkább ki leszünk téve a külső erőhatásoknak. A kreativitás eredménye gyakran önmaga tagadása.

Igaz, hogy a múltban egy társadalom, amely a komplex mémek létrehozásában nagyon előrehaladott volt, eredeti kulturális tőkéjéből táplálkozva évszázadokig vagy akár évezredekig is túlélhetett változatlan formában. Az egyiptomiak képesek voltak erre, a kínaiak úgyszintén. Az ilyen luxus mára azonban elérhetetlen, részben az elmúlt néhány évszázad óriási fejlődéseinek köszönhetően. A kommunikáció olyan szintre fejlődött, hogy az információ, a technológia és a tőkéhez való hozzáférés elosztása a világon szinte mindenhol egyforma. A jövőt minden bizonnyal azok irányítják majd, akik a leghatékonyabban és a legeltökéltebben használják fel ezeket az erőforrásokat. Többé egyetlen társadalom sem élvezheti a nílusi birodalom vagy akár a viktoriánus Anglia „pompás elszigeteltségét” (splendid isolation).

Mi hát e kusza történet tanulsága? Jelenleg még mindig a kreativitás fenntartás nélküli dicsőítése a divat. A kreatívnak tartott emberek nem tehetnek rosszat; megóvnak bennünket a múlt hibáitól, és egy fényes jövő felé vezetnek bennünket. Eltérő vélemények természetesen akadnak. A pszichoanalitikus Róheim Géza azt írta, hogy az élet nagy vállalkozása, különösen annak legutóbbi tudatos epizódjai, óriási tévedéssel érnek fel. Az anyag ideális állapota a szervetlen állapot; az élet csupán egy lázas betegség, egy múló rákos daganat a kristálytiszta világegyetem békés színpadán.

Ennél lényegesebb, hogy a nagyközönség szintén kételkedni kezdett az őseink által megteremtett kultúra értékeiben. Az emberek hite megrendült a tudományban, a demokráciában, és sok más jóban, amiért az emberiség keményen megküzdött, és nem csak Oroszországban, Iránban, Indiában vagy Brazíliában. A tradicionalizmus hullámai söpörnek végig a csillogóan modern Japánon, az Egyesült Államokban pedig egyre nagyobb tábort képviselnek, akik a régmúlt egyszerűbb világába vágynak. Nagyszerű eredmény lenne újra rátalálni a közös értékekre, a közösségi érzésre és egy nyugodtabb életstílusra. Sajnos a múlthoz való visszatérés nagyobb valószínűséggel jár a mágiába, az asztrológiába, a természetfelettibe és az egyén etnikai hagyományainak minden mással szemben érzett felsőbbrendűségébe vetett hitek megújulásával.

Sem az emberi kreativitás kritikátlan elfogadása, sem teljes körű elutasítása nem vezet messzire. Annyira szép volna, ha a kultúránkra tekintve objektíven eldönthetnénk: ez jó, az rossz. A történelem azonban nem feketén-fehéren bontakozik ki. Minden nagy előrelépés egy újabb sebezhető pontot jelent. Egyes mémek ma feltétlenül szükségesek, hol nap viszont már akadályozó tényezők. Ugyanolyan abszurd dolog azt hinni, hogy a fejlődés mindig kívánatos, mint ezt gondolkodás nélkül elutasítani.

Kreativitás az emberi evolúció kontextusában

Eddig két ponton próbáltunk érvelni: egyrészt, hogy a kreativitás szükséges a túléléshez egy olyan jövőben, amelyben az emberi faj értelmes szerepet játszik, másrészt, hogy a kreativitás eredményei általában nem kívánt mellékhatásokkal járnak.

Ha elfogadjuk ezeket a következtetéseket, azt is elfogadjuk, hogy az emberi jóllét alapvető en két tényezőtől függ: a kreativitás növelésének képességétől, valamint az arra való képességünktől, hogy az új kreatív ötletek értékelésére alkalmas módszereket dolgozzunk ki. Figyelmünket először is fordítsuk az utóbbi követelményre.

Miért nem hagyhatjuk rá az új ötletek értékelését az illetékes területre, vagy a piac „láthatatlan kezére”? Sajnálatos módon ezek egyike sincs kellően felszerelkezve ahhoz, hogy megbirkózzon a feladattal. Egy terület tagjai szinte definíciószerűen a saját tartományuk hegemóniájának növelése mellett köteleződnek el, és nincsenek túlzott tekintettel a kultúra többi részére. Noha a második világháború után néhány fizikus összeállt, hogy figyelmeztesse a társadalmat az atomfegyverkezés veszélyeire, a terület egészként nem tudott ellenállni a lobbizásnak, mely a kiterjedt kutatások, valamint a nagy energiájú részecskefizika eredményeinek alkalmazása mellett folyt. Hasonlóképpen, néhány orvos ugyan megkongatta a vészharangokat a csúcstechnológiai orvoslás és a közegészségügy fejlődésének összeférhetetlensége miatt, de az orvostársadalom zöme, az Amerikai Orvosszövetség irányítása alatt, kötelességét a költséges felszerelések és eljárások gyors elterjesztésének támogatásában látja.

Miután zöld utat kapott, magától értetődő, hogy minden terület a társadalom lehető legtöbb erőforrása felett akar kontrollt szerezni magának. Az Amerikai Pszichológiai Társaság örömmel venné, ha minden iskolának, vállalatnak és családnak saját pszichológusa lenne. A művészeknek az az érdekük, hogy meggyőzzék a társadalom többi részét, hogy jobb lenne a világ, ha mindenki műgyűjtő lenne, míg a fogorvosok érdeke az, hogy, biztosítsanak minket afelől, hogy boldogabbak lennénk, ha szabadidőnk nagy részét a szájhigiénianak szentelnénk. Minden egyes terület üdvözöl minden olyan új ötletet, amely azzal kecsegteti, hogy még több társadalmi erőforrást vonhat irányítása alá.

Ráadásul, még ha az önző, anyagias indokok nem játszanának is szerepet, minden egyes terület saját tartományának új ötleteit erőltetné, függetlenül azok hosszú távú következményeitől. Az a személy, aki éveken át egy szűk, specializált területen dolgozott, természetesen úgy véli, saját területének fejleményei a legfontosabbak, és ennélfogva elsőbbséget élveznek a más területeken történő fejlesztésekkel szemben. Nem könnyű meggyőzni egy fizikust, aki egész életét a nagyenergiájú részecskefizikának szentelte, arról, hogy az atomtechnológiát nem kellene minden áron támogatni.

Érthető módon minden terület büszke az eredményeire, és rögvest a tudomány, a szólás, a gondolat szabadságára vagy bármilyen alkalmas ideológiára hivatkozva védekezik, mihelyst bárki megkísérli hozzájárulását a területen belül elfogadott kritériumrendszer helyett a közjó szempontjából értékelni. A liberális világnézet szerint megkérdőjelezni egy művész jogát ahhoz, hogy bármit kiállítson, ami neki tetszik – egy meggyalázott zászlót, egy vizelettel megtöltött vázát, egy megcsonkított testet –, szentségtörésnek számít. A tudósok elszörnyednek a gondolattól, hogy mások döntsék el, mi számít jó és mi rossz tudománynak. Egy fizika, Nobel-díjjal kitüntetett személynek szinte nincs is más választása, mint elhinni, hogy ő az egyedüli kiszemeltje a világmegismerés egyetlen lehetséges útjának. Voltaire szavaival élve, magától értetődőnek veszi, hogy az övé minden lehetséges tudományok legjobbika, és ebből kifolyólag, hogy a fizika fizikusok által végzett elkerülhetetlen kibontakoztatását meg kérdőjelező bárminemű kísérlet, a tudomány egésze ellen intézett antiillektuális[*] támadás. A társadalomtól minden egyes terület elvárja autonómiája elismerését, a végső elszámolásban ugyanakkor mindegyik csak önmagával szemben tartja magát elszámoltathatónak, saját tartománya szabályai szerint. Mindezek miatt hasztalan egy területtől elvárnunk, hogy saját kreatív ötleteit a közjó szempontjából értékelje.

A másik lehetőség, hogy a piacra hagyjuk az újdonságok értékelését. Mint sok más társadalmi folyamatban, itt is hajlunk rá, hogy bízzunk a piac bölcsességében, és hallgatólag a magunkévá tegyük prioritásait. De mostanra már természetesen mindenki sejti, hogy az úgynevezett szabadpiac olyannyira valóságos, mint a Mikulás vagy a húsvéti nyuszi. Amikor a Világbank megszámlálhatatlan milliókat kölcsönöz Brazíliának, hogy olyan atomerőműveket építsen, amelyeket vagy használni, vagy kifizetni nem tud, e tranzakció nem a szabadpiaci erőkre, hanem néhány erőművet gyártó amerikai cég érdekeire adott válasz. Hogy egy másik példát említsünk: Minden ország, Franciaországtól Finnországig, Japántól az Egyesült Államokig azzal próbálja védeni mezőgazdasága alapjait, hogy kifizeti gazdáinak, amit a piac nem termel meg nekik.

Ám még ha a szabadpiac valóság volna is, kétséges, hogy döntései bölcsek lennének a jövőbeli jóllétűnket illetően. Először is a piaci döntések jellemzően jelenorientáltak. Ha választási lehetőség elé állítják, a fogyasztók azt a terméket vagy eljárást választják, amely éppen most előnnyel kecsegtet, a következményekkel pedig nem különösebben törődnek. Az ózonrétegre gyakorolt feltételezett hatásától függetlenül meg fogom venni azt a dezodort, amivel minden reggel megspórolok néhány másodpercet. Ha vennék egy kézifegyvert, valószínűleg olyat vennék, ami több golyót lő ki, ráadásul gyorsabban, mint versenytársai, még akkor is, ha ez a hatékonyabb fegyver több balesetet okoz.

Különösen a tömeggyártásban készülő árucikkek mellett fogunk a rövid távú haszon alapján dönteni. A gyorséttermi étel nagyobb profitot termel, ha a legalapvetőbb ízigényeinket elégíti ki, amelynek alapjai genetikai múltunkban alakultak ki, amikor zsírból és cukorból alacsony volt a kínálat. Egy hamburger sült krumplival és egy turmix lehet kitűnő lakoma egy barlanglakónak, de nem éppen egészséges az ülő életmódot folytató városi ember számára. A magántelevíziókat is lehet ugyanezen okok miatt ostorozni. Azok a műsorok, amelyeknek a nézésére genetikailag be vagyunk programozva, nem sokat változtak ahhoz az időhöz képest, amikor a rómaiak csapatostul látogattak az arénákba, hogy végignézzék, hogyan belezik ki egymást a homokon a gladiátorok. Nehéz elképzelni, hogy otthon a képernyőn szappanoperákat vagy az MTV-t bámulva bármi hasznossal tudnánk hozzájárulni az evolúcióhoz.

Ugyanakkor, ahogy azt korábban láttuk, az evolúciót nem lehet nem tudomásul venni. A kultúra, amely megéli majd, hogy bolygónk jövőjét irányíthatja, olyan kultúra lesz, amely a lehető legtöbb kreativitásra bátorít, de ugyanakkor megtalálja a módját, hogy az újdonságok között a teljes egész és nem csak egyetlen terület jövőbeli jólléte alapján választ. Öntudatos erőfeszítésre van szűkségünk ahhoz, hogy meghatározzuk a prioritásokat, és hogy egyfajta „evolúciós hatáselemzést” használjunk az új ötletek társadalmi támogatásának egyik alapjaként.

De nem szabad, hogy ennek a politikának az eredménye bármiféle szűk látókörű gondolatrendőrség kiépítése legyen. A művészeket bátorítani kell, hogy kövessék múzsáik hangját, a tudósokat tisztelni kell azért, hogy megérzéseiket követik, bárhová vezessenek is. Másfelől, miért kellene elvárni a társadalomtól, hogy elfogadjon olyan újdonságokat, amelyeket értékelnek egy adott területen belül, de árthatnak a közösségnek?

A legnagyobb művészi alkotások, akár keleten, akár nyugaton, nem akkor születtek, amikor a művészek diktáltak, hanem amikor patrónusaik ragaszkodtak bizonyos mércékhez, amik nekik hoztak hasznot. A patrónusok a nép csodálatát akarták kivívni, így az általuk követelt művészetnek az egész közösséghez kellett szólnia, az egész közösséget kellett lenyűgöznie. Ebben az értelemben a pápák és hercegek megbízásaiból született középkori és a reneszánsz művészet valójában jóval demokratikusabb volt, mint amivé azóta vált, hogy a művészvilág elég erőt gyűjtött magának ahhoz, hogy leválassza magát a társadalom többi részéről – egy sajátos ízléssel és saját kiválasztási kritériumaival rendelkező területként.

Kétségkívül nehezebb volna megvalósítani, hogy a tudományos kreativitást is a közvélemény értékelje. A laikusok befogadóképességéhez képest a legtöbb tudományterületen a tudás határai annyira kitolódtak, hogy csak az illetékes tudományos közegtől várhatunk bármilyen informált döntést. Az azonban valószínűleg igaz, hogy minden tudományos területen van elég olyan, mind szakértelemmel, mind a közjó iránti érzékkel rendelkező személy, akit kijelölhetünk a társadalom érdekeinek szolgálatára.

A kutatói pályázati,pénzekről jelenleg a tudományos közeg által lefektetett prioritások vagy a pénzeket szétosztó szerv politikai napirendje alapján döntenek. Talán lehetséges volna felállítani valamiféle, a pártpolitika és a tudományos divatok felett álló köztisztviselői kart azokból, akik Jonas Salk szavaival élve „jó ősök” szeretnének lenni, és akik hajlandóak lennének az evolúció akaratát képviselni, amikor felmérik, hogy egy-egy tudományos eredmény érdemese a társadalom támogatására. Értelemszerűen egy ilyen csoport elsősorban idősebb személyekből állna, és ennélfogva a fiatalabb kollégák kritikáinak céltáblájává válna, akik inkább saját tudományos karrierjük építésével törődnek. Másfelől a szenvedélymentes bölcsesség nagyobb valószínűséggel fordul elő azoknál, akik nagyobb és sokrétűbb tapasztalattal rendelkeznek, és akik szakértelmüket képesek tágabb kontextusban értelmezni – és ezek feltehetően idősebb emberek lesznek. Társadalmunk mégis nagyon keveset vár öregjeitől. Ez az idősebbek egyik jelentős hozzájárulása lehetne, ami mindenki számára hasznos volna.

A kreativitás növelésének módszerei

Az evolúció évmilliárdokon át vakon zajlott, véletlen szelekciós erők alakították. Teremtésünk a véletlen műve. Mostanra ugyanakkor az ember a bolygó egyik leghatalmasabb és ennélfogva egyik legveszélyesebb erejévé vált. Következésképp, ha azt kívánjuk, hogy az evolúció a mi érdekeinknek megfelelően alakuljon tovább, meg kell találnunk irányításának módjait. Ez pedig új mémek ellenőrzésére alkalmas módszerek kifejlesztését jelenti, hogy el tudjuk utasítani azokat, amelyek hosszú távon feltehetően ártalmasak, és hogy ígéretesebb alternatívákat támogassunk.

Ám mielőtt a szelekció működni kezdene, az újdonságnak meg kell születnie. Magyarul új ötletek kellenek, hogy lehessen közülük választani. Itt az ideje tehát, hogy feltegyük a kérdést: Milyen módon növelhető a kultúránkba bevonásra érdemes új ötletek gyakorisága? Hogy ezt a kérdést megválaszoljam, sorra veszem a kreatív rendszer összetevőit meghatározó három szinten – az egyén, a terület és a tartomány szintjén – alkalmazható stratégiákat.

Több kreatív egyén

Láttuk, hogy a kreatív személyiséget meghatározó vonások sorában központi helyet foglal el két, egymásnak némileg ellentmondó tendencia: óriási mértékű kíváncsiság és nyitottság egyfelől, és szinte megszállott kitartás másfelől. Az emberben mindkettőnek meg kell lennie, ha friss ötletekkel akar előállni, és ha azt akarja, hogy ezek fennmaradjanak. Lehetséges növelni azok számát, akik ilyen tulajdonságokkal rendelkeznek?

Nem tudjuk biztosan. Részben azért nincs rá válaszunk, mert nem világos, hogy ezek a vonások milyen mértékben meghatározottak genetikailag. Természetesen nem valószínű, hogy kromoszómáinkon lenne egyetlen hely a nyitottság génje számára, és hogy attól függően, hogy a számos alternatíva közül melyik foglalta el az adott helyet, az egyik ember a kíváncsiság hajlamával jönne világra, a másik pedig közönyösnek születne. Ugyanakkor meglehetősen valószínű, hogy a több génből származó utasítások kombinációja, egymással kölcsönhatásban, prediszponálja az egyént, hogy többé vagy kevésbé nyitott legyen.

A biológiai öröklés azonban, mint arról korábban szó volt, csak egy része a történetnek. A korai háttér jelentős hatással bír. Az érdeklődést és a kíváncsiságot jellemzően serkentik a pozitív családi élmények, a támogató érzelmi környezet, a gazdag kulturális örökség, valamint ha az egyén sok lehetőséggel és magas elvárásokkal szembesül. Ezzel szemben a kitartás, úgy tűnik, a bizonytalan érzelmi környezetre, a diszfunkcionális családra, a magányra, az elutasítás és a marginalitás érzésére adott válaszként fejlődik ki. A legtöbb ember vagy az egyik, vagy a másik korai környezetet tapasztalja meg, de mindkettőt nem.

Ugyanakkor, úgy tűnik, a kreatív egyének nagyobb valószínűséggel voltak kitéve mindkét körülménynek. John Hope Franklin támogató és serkentő családi környezetben nőtt fel, de faji hovatartozása miatt diszkrimináltnak érezte magát. Isabella Karle alacsony gazdasági és társadalmi helyzetű családban nőtt fel, szülei azonban tele voltak melegséggel iránta, ösztönzőek és támogatóak voltak.

Természetesen sok hasonló hátterű gyerek soha nem lett kreatív, és számos, a mintánkban szereplő kreatív személy korai évei nem illettek bele ebbe a típusba. Lehetetlen amellett érvelni, hogy egy bizonyos családi háttér kell ahhoz, hogy valaki kreatív legyen. De mindenképp úgy tűnik, nagy a valószínűsége, hogy a bimodális korai élményeknek közük van a későbbi kreativitáshoz. És valószínűleg ez a gyenge kapcsolat a legtöbb, amit kaphatunk, ha két olyan heterogén fogalom kőzött próbáljuk feltárni az ok-okozati viszonyt, mint a „korai élmény” és a „kreativitás”. Ám egy gyenge kapcsolat is több, mint a semmi. Legalábbis abban reménykedhetünk, hogy amennyiben mindkét élmény elemeit megteremtjük, növelhetjük a kreativitás vonását felmutató egyének arányát.

Ugyanez az érvelés a harmadik fejezetben említett többi vonáspárra is érvényes. A szülőknek és az oktatóknak tudniuk kell, hogy a magányt és a nyájkövetést egyszerre ösztönző környezet, még ha csak végtelenül kis mértékben is, de megnövelheti az esélyét, hogy a gyerek képes legyen kifejezni kreativitását. Azok a gyerekek, akik nem tanulták meg a magányt elviselni, különösen nagy kockázatnak vannak kitéve abban az értelemben, hogy soha nem mélyednek el igazán egy tartományban, és hiányoznak életükből a reflexióra és az ötletek inkubációjára alkalmas lehetőségek. Másfelől, az olyan túlzottan félénk és visszahúzódó gyerekeknek, mint Van Goghnak vagy Kafkának, önzetlen közvetítőkre van szükségük, hogy hozzájárulásaik ne tűnjenek el a kultúrából.

Hasonlóképpen nem árt némi rugalmasság a nemi szerepek tekintetében sem. Ha a gyereket túl erősen arra szocializálják, hogy merev nemi sztereotípiák szerint cselekedjen, kreativitása valószínűleg gátlás alá kerül. Más szavakkal, a komplex személyiséget megkülönböztető vonások feltehetően nagyobb statisztikai valószínűséget biztosítanak a kreatív kifejezésnek. Az egyes vonások hozzájárulása lehet nagyon kicsi, és feltehetően egyikük sem nélkülözhetetlen. Amikor azonban mindegyik jelen van, a prognózisnak kedvezőbbnek kell lennie.

E motivációs és személyiségbeli tényezők mellett természetesen jelentős kognitív változók is vannak. A genetikai öröklésnek itt is fontos szerepe lehet. Mindannyiunk sajátos erősségekkel és prediszpozíciókkal rendelkezik, amelyek a valóság bizonyos dimenziói iránt más dimenziókhoz képest érzékenyebbé tesznek bennünket. De egy konkrét tartománnyal történő korai találkozás, és a benne való elmélyedés lehetősége megint csak alapvetően fontos az örökölt potenciál kifejlesztésében. A gyerekben, akit arra bátorítanak, hogy kérdezzen, valószínűleg ki fog alakulni egy problémakereső attitűd. Az a gyerek, aki ízelítőt kap az induktív érvelésből, feltehetően előnyt szerez abban, hogy értelmezni tudja a világot.

Mindenekelőtt nem árt korán elmélyül ni egy tartományban. E. O. Wilson, aki valószínűleg a világon mindenkinél többet tud a hangyákról, hatévesen kezdte meg tanulmányait. Linus Paulingot nagyjából ugyanilyen idős korában kezdte el érdekelni, hogy a kémiai anyagok hogyan állnak össze vegyületekké. Ravi Shankar már gyerekkorában is profiként zenélt, Faludy György pedig már elemista korában tudta, hogy költő. Vera Rubin még nem volt tízéves, amikor eldöntötte, hogy csillagász lesz. Fontos észrevennünk, hogy egyik esetben sem a szülök erőltették, hogy gyerekük kémiát, zenét, versírást vagy csillagászatot tanuljon – a gyerek spontán érdeklődése vezetett az elmélyüléshez. A szülő szerepe a lehetőségek megteremtésére korlátozódott, arra, hogy komolyan vegye ti gyerek megmutatkozó érdeklődését, és ezután támogassa a gyerek elmélyülését, mint amikor Rubin apja segített lányának teleszkópot építeni. Ha a szülök irányítóbbak lettek volna, valószínűtlen, hogy a gyerek érdeklődése ilyen messzire fejlődött volna.

A mintánkban szereplő személyek legtöbbje azonban nem ilyen korán kezdte; végleges karrierjükbe tulajdonképpen sokan csak az egyetemen vagy még később kezdtek bele. Ugyanakkor mindannyiukat olyan erős kíváncsiság ösztönözte valamilyen szimbolikus tartomány elsajátítására, ami a többi gyerekben ritkán fordul elő. Elisabeth Noelle-Neumann rengeteget játszott képzeletbeli falvakkal, és imádott írni; Mark Strand festett; Jacob Rabinow pedig minden útjába kerülő szerkezetet darabokra szedett.

Vagyis amíg egy konkrét tartományban való specializáció a késő serdülőkorig várathat magára, valamilyen tartományban feltehetően intenzíven el kell mélyedni ahhoz, hogy az egyén kreatív lehessen. Amennyiben nem fejleszt ki magában egy olyan készséget, amelyben kiváló, amennyiben nincs meg benne egy tudásalap elsajátításának az élménye, egy fiatal ember sohasem fog elég erőt gyűjteni a status quo megváltoztatásához. Hilde Domin csak élete derekán írta meg első versét, addig azonban elsajátított és áttanulmányozott fél tucat nyelvet. Ugyanakkor előbb vagy utóbb elengedhetetlenné válik, hogy elsajátítsa egy konkrét tartomány specializált tudását, amelyben tisztában kell lennie az alapokkal is. A természettudós számára a matematika és a fizika, a művész számára a rajzolás, az író számára a klasszikusok ismerete minden további innováció kiindulópontja.

Ugyanakkor fontos észben tartanunk, hogy a legtöbb nagy áttörés olyan információk összekapcsolásán alapul, amelyeket általában nem gondolnánk összetartozónak. Az integrálás, a szintézis, a tartományokon átívelve és azokon belül, inkább szabály, mint kivétel. Madeleine L’Engle történeteit a molekuláris biológia ihlette; Ravi Shankar megtalálja az indiai és az európai zene harmonizálásának módját, és kreatívnak bizonyuló munkáikban szinte minden természettudós át-meg átlépi a fizika, a kémia és a biológia határait.

Még ha közvetlenül nem kerülnek is be az egyén munkájába, más tartományok olyan mértékben járulnak hozzá a kreatív személyek szellemi életéhez, amely meghazudtolja a steril, szűk területen képzett specialista sztereotípiáját. A zene sokak életét gazdagítja, a képzőművészetek és az irodalom úgyszintén. A tudós Manfred Eigen kamarazenekarban játszik, a politikus Eugene McCarthy verseket ír. A keramikus Zeisel Éva hetvenes éveiben kutatni kezdett, és nekilátott, hogy megírja New York faji viszonyainak történetét. A vállalatvezető Robert Galvin antik tengerészeti térképeket gyűjt, és alkotmánytörténetet tanul.

Ez a sokoldalúság, ez az érdeklődés, amely túlárad az adott tartomány korlátain, az egyik legfontosabb tulajdonság, amelynek a kiirtásával fenyeget a mai oktatás és szocializáció. Ha más nem is, ez a tanulmány újra meg kell hogy erősítse azt a meggyőződésünket, hogy a szűk specializáció nem maradhat fenn tovább. Ez nemcsak a léleknek rossz, hanem lecsökkenti annak a valószínűségét is, hogy a kultúrát gazdagító kreatív eredmények szülessenek.

A területek szerepe

Valahol mélyen mindannyian azt hisszük, hogy a kreatív ember a környezetétől függetlenül kibontakozik. A magányos zseni romantikus ideája olyannyira szilárdan beépült gondolkodásunkba, hogy ennek ellenkezőjét állítani – hogy még a legnagyobb zseni sem fog semmit elérni a társadalom és a kultúra támogatása nélkül –, már-már istenkáromlás.

A valóság azonban nem ezt támasztja alá. A kedvező időbeli és térbeli konvergenciák a lehetőség szűk ablakát nyitják meg az előtt, aki a megfelelő képzettség birtokában épp jókor van jó helyen. Benjamin Spock az egyik első pszichoanalitikus képzettséggel rendelkező gyerekorvos volt, és ennek köszönhetően jó helyzetbe került ahhoz, hogy mérvadó és népszerű könyvet írjon a gyereknevelésről, amelybe a legújabb freudi gondolatokat is beépítette. Néhány évvel korábban ez a feladat lehetetlen, néhány évvel később pedig redundáns lett volna. Ravi Shankar a családja által vezetett zenei együttestől tanult zenélni, Robert Galvin örökölte a vállalkozását, és a női kutatók e generációjából gyakorlatilag mindenkinek előnye származott abból, hogy a második világháború alatt a fiatal férfi kutatók hadba vonulása miatt laboratóriumi állások üresedtek meg.

A történet lényege nem az, hogy a személy kreativitását a külső lehetőségek határozzák meg. Ennél szerényebb, de ettől még rendkívül fontos állítás következik belőle: Nem számít, mennyire tehetséges az egyén, semmilyen kreatív eredmény elérésére nincs esélye, ha a terület nem teremti meg a megfelelő feltételeket. És mik lennének ezek a feltételek?

Annak alapján, amit eddig e tanulmányból megtudtunk, a társadalmi miliő hét olyan alapelemét lehet kiválasztani, amelyek elősegíthetik a kreatív eredmények létrejöttét: a képzés, az elvárások, az erőforrások, a felismerés, a remény, a lehetőség és az elismerés. Ezek közül néhány közvetlenül a terület felelőssége, mások a tágabb társadalmi rendszertől függenek. Ha érvelésünk helyes, a kreativitás jelentős mértékben növelhető, amennyiben gondoskodunk róla, hogy a társadalom szélesebb körben biztosítsa ezeket a lehetőségeket. Vegyük sorra egyesével ezeket az elemeket. Világos, hogy az elérhető képzés kulcsfontosságú bárminemű tehetség kibontakoztatásában. Ha Michael Jordan olyan országban születik, ahol senki sem kosárlabdázik, képességeit sohasem tudta volna finomítani, és sohasem fedezték volna fel. Az a társadalom, amely a képzési lehetőségeket képes hatékonyan összeegyeztetni a gyerekekben rejlő lehetőségekkel, hatással bír a tagjai által produkált kreatív ötletek gyakoriságára.

A képzés természetesen drága, ezért kemény döntéseket kell meghozni. Mely tartományokat oktassuk, és milyen széles körben? Az amerikai iskolák jelenleg azzal próbálnak lefaragni kiadásaikból, hogy megszüntetik a képzőművészet, a zene és a testnevelés oktatását, illetve minden olyan terület tanítását, amely a közvélemény szemében nem számít alapvetőnek. Összességében azonban azzal próbálkozni, hogy a tanulási lehetőségek megnyirbálásával spóroljunk, az egyik legsötétebb tudatlanságról tanúskodó megoldás, amihez egy társadalom csak folyamodhat. Ennél talán csak Jonathan Swiftnek az írországi éhínségre kieszelt megoldása ellenezhetőbb.

A magas teljesítményelvárás a kiemelkedő eredmények és ennélfogva a kreativitás szükséges ösztönzője. A magas elvárásoknak a családon belül kell kezdődnie, a kortárs csoportban kell folytatódnia, az iskolában és a nagyobb közösségben. Magas elvárásokkal élni nem kényelmes dolog. Az Egyesült Államokban élő ázsiai fiatalok saját kultúrájuk nagyon magas tanulmányi céljait internalizálták, és ennek köszönhetően nagyon alacsony az önértékelésük, mert annyira nehéz megfelelniük az elvárásoknak. A fiatal afroamerikaiaknak általában alacsonyabb tanulmányi céljaik vannak, ezért önértékelésük jellemzően nagyobb.

Bizonyos családok nagy művészeti, tudományos vagy szakmai hagyományokkal rendelkeznek, amelyek a fiatal személyek számára magasra teszik a mércét. Subrahmanyan Chandrasekhar és Zeisel Éva családjában több Nobel-díjas is volt; Heinz Maier-Leibnitz egy távoli ős nyomdokát követte. Természetesen a túlzott vagy irreális elvárások többet ártanak, mint segítenek. Tanulmányunkban a szülők és a mentorok a noszogatás, az erőltetés és a követelőzés helyett általában indirekt módon, a kiválóságot szinte készpénznek véve, közvetítették a fiatal alkotóképességeibe vetett hitüket.

Feltehetően az a legjobb, ha nemcsak a család és az iskola, hanem az egész közösség és társadalom is nagy elvárásokat támaszt a fiatal személlyel szemben. Az etnikai hagyományokat gyakran idézték az eredményességre motiváló befolyásoló tényezőként. Az egyén különleges elhivatottságába vetett zsidó, déli és mormon hit csak néhány példa volt. Az amerikai társadalom főáramában az elméleti tartományokban való kiválóság nem elvárás. Amit talán a történelem bármely más társadalmánál inkább elvárunk, hogy gyerekeink boldogan és kiegyensúlyozottan nőjenek fel. Míg azonban a japán szülők például úgy vélik, hogy gyerekeik képesek rá, és meg kell tanulniuk a differenciál-és az integrálszámítást, a legtöbb amerikai szülő megelégszik minimális iskolai teljesítménnyel. Nehéz belátni, hogy miként fognak a fiatalok egy elméleti tartományt komolyan venni, ha érzik, az idősebbek ezzel nem igazán törődnek.

Az erőforrások kulcsfontosságúak a kreativitás kifejlődéséhez, szerepük azonban nem egyértelmű. Való igaz, hogy nem árt, ha hozzáférünk a múlt legjobb példáihoz, és ugyanígy segít, ha megengedhetjük magunknak a szükséges eszközöket. Mintegy harminc évvel ezelőtt, emlékszem, hogy azt olvastam, hogy az egyik legjobban fejlődő afrikai ország elhatározta, hogy űrkutatási programot indít. Űrhajós jelöltként kiválasztottak néhány egészséges fiatalembert. Hogy hozzászokjon a kilövéssel járó gravitációs erőkhöz, a leendő asztronauta bekuporodott egy hordóba, amit társai egy kötél segítségével körbepörgettek. Világos, hogy rendkivül nehéz hasznos, új ötletekkel hozzájárulni az űrkutatáshoz, ha minden, ami a rendelkezésünkre áll, csupán egy hordó és egy kötél.

Ugyanakkor a túl bőséges erőforrások tompító hatással lehetnek a kreativitásra. Ha minden kényelmes és jobb, mint bárhol máshol, az újdonság utáni vágy az alapvető problémák megoldása helyett az izgalmakra és a szórakozásra irányul. Amikor Firenzében a 15. században tombolt a kreativitás, Európa egyik leggazdagabb városa volt, az oktatás és az információ központja. Ugyanekkor a város életét politikai viszályok keserítették meg, külső fenyegetésekkel kellett szembenéznie, szó szerint létéért harcolt. Mit tanulhatunk ezekből az ellentmondó tendenciákból? Bizonyos, hogy amennyiben a kreativitást bátorítani kívánjuk, gondoskodnunk kell róla, hogy az anyagi és intellektuális erőforrások a társadalom minden tehetséges és érdeklődő tagja számára széles körben hozzáférhetővé váljanak. Ugyanakkor rá kell jöjjünk, hogy motivációjukra pozitív hatást gyakorolhat egy bizonyos mennyiségű nehézség, kihívás.

Valamikor a pályájuk során a potenciálisan kreatív fiatalokat fel kell hogy ismerje a közeg egy idősebb tagja. Ha ez nem történik meg, valószínű, hogy a motiváció idővel elkopik, és a fiatal nem kapja meg a szükséges képzést és a lehetőséget, hogy letehessen valamit az asztalra. A mentor legfőbb szerepe, hogy megerősítse a fiatalabb identitását, és hogy bátorítsa a tartományban végzett munkája folytatását. A gyakorlott idősebb partner irányítása azért is fontos, mert száz és száz gondolat, kapcsolat és eljárás van, amiről az ember nem fog könyvekben olvasni, vagy előadásokon hallani, amelyek azonban elengedhetetlenek, ha ki akarja vívni kollégái figyelmét és elismerését. Ezek részben érdemi, részben inkább politikai információk, de mind szükségesek ahhoz, hogy az ember ötleteinek kreativitására felfigyeljenek.

Bizonyos területeken, mint például a természettudományokban, a matematikában vagy a zenében, a kiemelkedő tehetséget lehetséges közönséges tesztekkel is mérni. Az ilyen mérések sok sikeres kultúrában fontosak voltak, az ősi Kínától a jelenkori Egyesült Államokig. Míg a tesztek személytelen elismerése bizonyos tartományokban fontos lépés, csak az első lépés lehet annak a kreatív személynek a fejlődésében, aki számára a szoros mester-tanítvány kapcsolat nagy jelentőséggel bír. Vizsgálatunkban azt találtuk, hogy viszonylag keveseknek adatott meg, hogy már életük elején megfogja kezüket egy kornpetens, gyakorlott felnőtt. Sokan a középiskolában találtak támogató ra, a többség pedig csupán az egyetemen találkozott egy fontos mentorral. Megint csak nem feltétlenül szükséges a mentor jelenléte, de mindenképpen hozzájárul a kreatív potenciál kibontakozásához.

A képzés, az elvárások és a felismerés azonban mit sem ér, ha a fiatal személy számára nincs remény, hogy készségeit egy termékeny pályán felhasználhassa. A mi kultúránkban rengeteg képzőművész, zenész, táncos, sportoló és énekes adja fel e tartományokkal való foglalatosságait, mert annyira nehéz megélni belőlük. Az amerikai serdűlőket vizsgáló egyik kutatásunkban azt találtuk, hogy a tizenhárom évesek közel 10 százaléka építész szeretett volna lenni. Durva becsléssel ez valószínűleg ezerszer több, mint amennyinek az építész szakma állást tud biztosítani. Irreális azt várnunk, hogy nagy mennyiségű tehetséget vonzzon egy akármilyen fontos tartomány, ha a gyakorlására kicsi az esély. A kisebb közegekben olyanok lesznek sikeresek, mint Vera Rubin, aki „elgondolhatatlannak” tartotta, hogy ne csillagász legyen.

A reményen túl valós lehetőségek is kellenek, hogy a tartományon belül cselekedni lehessen. Tudjuk, hogy a 18. és 19. századi Németországban a nagy zenei kreativitás virágzása nagyrészt annak volt köszönhető, hogy minden egyes, a számos hercegség felett uralkodó arisztokrata udvarnak kellett egy zenekar, hogy önmagát szórakoztassa, és mutassa fölényét a többi udvarral szemben. Állandó érdeklődés mutatkozott, és állandó verseny folyt az új zenei tehetségekért. Egy Bachnak, egy Handelnek vagy egy Mozartnak nem okozott nehézséget, hogy előadhassa zenéjét, és műértők buzgó tömegével értékeltesse. Ha ma kevesebb klasszikus zeneszerző van, az feltehetően nem annak köszönhető, hogy kevesebb a tehetség, hanem annak, hogy szűkösek a bemutatkozás lehetőségei.

A probléma különösen azokon a területeken súlyos, amelyek hosszú és specializált képzést igényelnek, aztán hirtelen kifogynak a lehetőségekből. Sok fiatal orvos, aki a legmodernebb és legjobban fizető tudományágakban – például aneszteziológiában vagy radiológiában – szerzett képesítést, munka nélkül találja magát, mivel a biztosítók költségmegtakarítások miatt rákényszerítik a kórházakat, hogy a korábbinál hamarabb engedjék haza betegeiket. Ugyancsak egyre több kitűnően képzett, de munkanélküli matematikus és fizikus van, és számos tudományág, mint például a sok fiatal számára vonzó tengerbiológia, továbbra is viszonylag kevés álláslehetőséget tud felmutatni.

Való igaz, hogy sok példa akad olyan kreatív egyéniségekre, akik megteremtik saját lehetőségeiket. Végül is Albert Einstein alacsony beosztású ügyintéző volt a svájci szabadalmi hivatalnál, amikor lejegyezte gondolatait a relativitásról. A következő dolog, amit tudunk róla, hogy számos egyetemi tanári állást kínálnak fel neki. Kétségtelen, hogy léteznek hasonló esetek. Azonban még talán Einstein esetében is érvelhetnénk azzal, hogy elismerésének esélye sokkal kisebb vagy egyenesen nulla lett volna, ha a fizika nem vívott volna ki magának akkora presztízst a század elején, és nem növelte volna ezzel az újdonság iránti keresletet. Akárhogy van is, a tény, hogy néhány ember még akkor is érvényesül, ha kevés lehetősége adódik, még nem vonja maga után, hogy ne lenne még több sikeres kreatív személy, ha több lehetőség volna.

Végezetül az elismerés – az intrinzikus és extrinzikus jutalom egyaránt – elősegíti a kreativitás felvirágoztatását. Nem fér hozzá kétség, hogy a reneszánsz kezdetének ambiciózus terveibe folyó aranyforintok sok fiatal firenzeit vonzottak a művészetekhez. Brunelleschi a quattrocento első művészgenerációnak az a tagja volt, aki szinte bizonyosan nem választott volna ilyen pályát akárcsak egy generációval korábban. Nagy tiszteletben álló, szellemi foglalkozást űző családból származott, amelynek tagjai a művészeket megvetendő mesterembereknek tartották. Azonban a pénz és a presztízs hirtelen beáramlásával lehetőség adódott számára és sok más, jó családból származó, tehetséges fiatalember számára, hogy karrierjét építészként, festőként vagy szobrászként képzelhesse el.

Valószínűleg nagyon kevés kreatív embert motivál a pénz. Ugyanakkor nagyon kevesen tudnak teljesen közömbösek maradni iránta. A pénz megszabadít az aggodalmaktól, a lélekölő rabszolgamunkától, és több időt biztosít az egyén igazi munkájához. Ugyancsak kiszélesíti a lehetőségek tárházát: Megvásárolhatjuk a szükséges anyagokat, ha kell, segítőket fizethetünk, és utazhatunk, hogy találkozzunk olyanokkal, akiktől tanulni tudunk. A művészekről azt képzelik, hogy nem alacsonyodnak odáig, hogy pénzügyeikkel törődjenek. A valóság azonban az, hogy ugyanúgy tudják felhasználni a pénzt, mint bárki más: először is ahhoz, hogy felszerelést vásároljanak, másodszor pedig azért, hogy saját sikereiket értékeljék.

Elegendő elolvasnunk a híres reneszánsz aranyműves, Benvenuto Cellini önéletrajzát, hogy rájöjjünk, az önértékelés mércéjeként menynyire fontos lehet egy művész számára a pénz. A Cellini halála óta eltelt négy és egynegyed évszázad alatt, a pénz egyre inkább az egyén sikereinek zsinórmértéke lett. A dicsőség, a tisztelet vagy a jó lelkiismeret jelentősége tovább csökken á pénz jutalmazó ereje mellett. A kreatív egyéniségek feltehetően kisebb mértékben érzékenyek a pénzügyi ösztönzőkre, de mindenesetre érzékenyek rá.

Hasonlóképpen a közvélemény elismerése és helyeslése bizonyosan nem szükséges a valóban kreatív egyéniségek számára, de nem is utasítják vissza. A kreatív személyek gyakran arrogánsak és egocentrikusak, de egyúttal bizonytalanok is, az elismerés pedig hasznokra válhat. Az élvonalbeli lét elszigeteli az egyént saját kollégáitól, és az elismertség érzése nagy segítség. Az ország egyik legjobban felszerelt kutatóintézetében, ahonnan sok Nobel-díjat nyertek, régebben volt egy társigazgató, akinek alapvetően az volt a munkaköri feladata, hogy naponta meglátogassa mindegyik tudós laboratóriumát, és ámuldozzon a legújabb eredményein – akkor is, ha fogalma sem volt, hogy ezek mik is tulajdonképpen. Ennek a gyakorlatnak az a szilárd meggyőződés volt az alapja, hogy egy vállveregetés csodákat tesz a kreatív termékenységgel, és úgy tűnik, nem alaptalanul.

Az intrinzikus jutalmak szintén segíthetik és akadályozhatják is a kreatív egyén elköteleződését a tartomány mellett. Vannak időszakok, amikor egy unalmas tudományág hirtelen izgalmas lesz, vagy amikor ennek fordítottja esik meg. Minden természettudós ábrándozó tekintettel beszél a fizikának a század első harmadában megélt dicső napjairól; az informatika vagy a molekuláris biológia ma ugyanezt a lelkesedést váltja ki a fiatalokból. Nem azért, mert ezek a tartományok gazdagságot és hírnevet ígérnek, hanem mert olyannyira érdekesek, intellektuálisan oly nagy kihívást jelentenek – és ennélfogva nagy jutalmazó értékkel bírnak.

Az intrinzikus motivációt könnyű elnyomni. Az unalmas iskolák, érzéketlen mentorok, a merev munkakörnyezet, a túl nagy nyomás és a bürokratikus kötelezettségek az izgalmas intellektuális kalandot napszámos munkává változtathatják, és kiolthatják a kreativitás szikráját. Alan Kay, akinek a találmányai központi szerepet játszottak a személyi számítógép kifejlesztésében, félig komolyan azt állította, hogy a cég, amelynél dolgozott, több tízmillió dollárt veszített azzal, hogy nem volt hajlandó Kay irodája sarkába beépíteni egy tizennégyezer dolláros zuhanyzót, mivel új ötletei többnyire zuhanyzás közben jutottak eszébe. A kreativitás áramlatának talán leggyorsabb fejlesztési módszere, ha az adott tartománnyal való foglalkozás intrinzikus jutalmazó értékét megnöveljük. Léteznek viszonylag könnyen és olcsón megvalósítható beavatkozások, a várható eredmény pedig óriási lehet.

Azonban sokan mondják majd erre, hogy abból, amit a terület tehet, semmi sem fog jelentős változást hozni. A kreatív személy éppen az, aki minden akadály ellenére érvényesül. Ez az egyenlőség lehet, hogy igaz, de megfordítva nem érvényes. Nincs bizonyítékunk arra, hogy a képzés és a jutalmazás ne növelné a kreatív hozzájárulások számát.

Helyzetértékelésem szerint amennyiben a kreativitás rendszermodellje pontos, akkor ebből az következik, hogy a kreativitást éppen ugyanannyira lehet fejleszteni a terület megváltoztatásával – azzal, hogy érzékenyebbé tesszük az új ötletekre, és nagyobb támogatást biztosítunk nekik –, mint amennyire több kreatív egyén kitermelésével. Jobb képzés, magasabb elvárások, pontosabb felismerés, a lehetőségekhez való jobb hozzáférés és a komolyabb jutalmak tartoznak a potenciálisan hasznos új ötletek termelését és befogadását megkönnyítő feltételek közé.

A tartomány hozzájárulása

Könnyű belátni, hogy miért növekedne a kreatív hozzájárulások száma, ha még több ember cselekedne kreatívan, és azt is viszonylag könnyű megérteni, hogy a terület mit segíthet ez ügyben. Kevésbé világos, hogy mi lehet a tartomány szerepe. Annak, hogy miként kódoljuk, és hogyan tartjuk meg az információt, van valami köze ahhoz, hogy milyen könnyű vagy nehéz egy tudományterületen valamilyen kreatív változtatást véghez vinni?

Az információ hozzáférhetősége

Az európai tudományt és általában minden ismeretet évszázadokon keresztül latinul rögzítettek – egy olyan nyelven, amit már senki sem beszélt, és az iskolában kellett megtanulni. Nagyon keveseknek, valószínűleg kevesebb mint 1 százaléknak volt lehetősége a latint eléggé elsajátítania ahhoz, hogy ezen a nyelven könyveket tudjon olvasni, és így részt vehessen a kor intellektuális vitáiban. Ráadásul a kézzel írott, ritka és drága könyvekhez csak kevesen juthattak hozzá. A tudományos kreativitás Európában bekövetkezett robbanásszerű növekedéséhez egyértelműen hozzájárult az információ hirtelen elterjedése, amely a Guttenberg által a nyomtatásban használt mozgatható ólombetűnek és a népnyelvek legitimációjának volt köszönhető, amelyek a diskurzusban gyorsan átvették a latin szerepét. A 16. századi Európában nem feltétlenül azért vált sokkal könnyebbé kreatív eredményeket produkálni, mert a korábbi évszázadokhoz képest több kreatív egyén született, vagy mert sokkal kedvezőbb volt a társadalmi fogadtatás, hanem azért, mert az információ szélesebb körben vált elérhetővé, és könnyebb lett hozzátenni valamit.

Ez a történeti példa csak egy a sok közül, amely különböző korokban hatással volt a kreativitás mennyiségére. Az intellektuális vagy hatalmi elitek gyakran szándékosan rejtik el tudásukat, hogy megtartsák maguknak az információval járó előnyöket. Hogy ezt megvalósítsák, misztikus nyelveket, rejtélyes jeleket és titkos kódokat dolgoznak ki, amelyek értelmetlenek a beavatatlanok számára. Mezopotámia és Egyiptom papi kasztjai, a kínai bürokraták, Európa hivatali hierarchiái nem igazán voltak érdekeltek abban, hogy tudásukat minden jöttmenttel megosszák, így semmi sem motiválta őket, hogy tudásreprezentációikat transzparenssé tegyék.

A tudás kizárólagos birtoklásának e vágya bizonyos mértékig ma is él. És azzal, hogy a laikus számára érthetetlen nyelvezetet, stílust vagy előadási módot használnak, önkéntelenül még azok is hozzáférhetetlenné teszik ismereteiket, akik az általuk birtokolt információról a legönzetlenebb és legdemokratikusabb nézeteket vallják. Ez a fajta obskurantizmus néha elkerülhetetlen, de legtöbbször csak a múltból ránk maradt felesleges sallang vagy egy olyan egyszerűsítés, ami a beavatottak számára érthetőbbé teszi az egyén gondolatait, de úgy, hogy közben azok mindenki más számára elérhetetlenné válnak.

Egyetemünk angol szakának egyik munkatársa rendszeresen tárgyal a város néhány nagyobb jogi vállalatával, amelyeknek a felsővezetői azért tartják őt, hogy a fiatalokat megtanítsa az ügyvédnyelv helyett angolul beszélni. A jogi iskolákban könnyen bele lehet csúszni a szakzsargonba, ami még a többi jogászt is ámulatba ejti – és amit senki sem érthet meg, aki nem tanult jogot. Ugyanez más tartományokra is igaz: A pszichológiát tanuló doktori diákokat megtanítják, hogy a specializált folyóiratok furcsa és unalmas stílusában írjanak. Ez megkönnyíti, hogy a területen belüli kommunikáció gyorsabb és világosabb legyen – még ha ettől vélhetően kevésbé gazdag és kevésbé gondolatébresztővé válik is. Akárhogy van is, az így nyert gyorsaság és világosság az információt szinte hozzáférhetetlenné teszi a tartomány nyelvébe be nem avatottak számára.

A nyelvi ködösítés csak az egyik oka annak, hogy a tartományok elszigetelődnek. Ennél általánosabb probléma, hogy nemcsak szókincsében válik minden egyes tartomány egyre specializáltabbá, hanem szabályainak és eljárásainak elméleti szerveződésében is. Nemrég egy kémiaprofesszor a termodinamika második törvényének tágabb vonatkozásairól szóló cikkét beküldte egy folyóiratnak. Ezt a szerkesztő kiküldte két bírálónak értékelésre; mindkét bíráló úgy gondolta, hogy a cikket nem érdemes publikálni. Ezután a szerkesztő, akinek tetszett a mű, felhívta a szerzőt, és elmondta a rossz hírt: „Tényleg nem tudom közölni a cikkét, mert a két fizikus, akinek kiküldtem, lebeszélt róla.” „Két fizikusnak küldte ki a cikkemet?” – kérdezte a szerző hitetlenkedve. – „A fizikusok nem értenek a termodinamikához. Kémikusok javaslatait kellene kikérnie,” És valóban, amikor kémikusokat kérdeztek, a negatív vélemény megfordult.

A termodinamika szabályai természetesen a fizikában és a kémiában egyaránt központi jelentőségűek. E „törvények” által leírt folyamatok mégis eléggé különbözőek ahhoz, hogy a kémia szemszögéből triviális vagy egyenesen rossz következtetéseket lehessen levonni belőlük, ha az ember a fizika perspektívájából vizsgálja őket, és fordítva. E tudományterületek között meglévő kommunikációs zavart az teszi igazán veszélyessé, hogy – amint azt többször láttuk már – a legtöbb kreatív eredmény az egymástól elkülönülő tartományok közötti kapcsolatteremtésen múlik. Minél inkább homályossá és elkülönültté válik a tudás, annál kisebb az esélye, hogy a kreativitás megmutatkozhat.

Ugyanakkor az is igaz, hogy az utóbbi idők néhány technológiai fejlesztése segít megfordítani ezt a trendet. Lehetséges, hogy a személyi számítógépek hozzáférhetősége ugyanolyan mértékben kiegyenlíti a mezőnyt, mint öt évszázaddal ezelőtt a nyomtatás feltalálása. Ha a tudományos hivatkozásokhoz, publikálatlan tudományos cikkekhez, újsághírekhez, műalkotások multimédiás megjelenítéseihez és a kialakulóban lévő egyéni ötletekhez különféle információhálózati rendszereken keresztül mindenki azonnal hozzáférhet, a tudományterületek specializált diskurzusaiba egy sor új hang kapcsolódhat be. És ez feltehetően a kreativitás hasznára válik.[10]

A tudás szerveződése

Hogy egy tartományban mennyire könnyen vagy nehezen lehet az újdonságot felismerni, nagyrészt azon múlik, hogy milyen a tartomány mémjeinek és szabályainak szerveződése. Könnyebb volt konszenzusra jutni afölött, hogy egy adott festmény vajon hozzátett-e valamit a kor művészetéhez, amikor a közösségeknek közös szépségkritériumai voltak. Könnyebb a zenében felismerni a kreativitást, ha minden új kompozíciót össze lehet vetni egy fennálló kánonnal. Ezzel szemben, amikor az esztétikai kritériumok széttöredezetté és nagymértékben egyedivé válnak, ami az első világháború óta bekövetkezett, nehezebb biztosnak lenni abban, hogy egy festmény vagy zenemű érdemese rá, hogy megjegyezzük és továbbadjuk a következő generációnak, vagy csupán egy minél hamarabb elfelejtendő újdonságról van szó.

Hasonlóképpen a matematikában, amely egy szélsőségesen koherens tartomány, könnyebb kell hogy legyen megállapítani, hogy egy módszer jobb-e, mint a régi; ez valamivel nehezebb lenne a fizikában, és még nehezebb a biológiában és a közgazdaságtanban; a legnehezebb pedig a többi társadalomtudományban és a filozófiában, amelyeket nem tart ennyire szorosan össze egy belső szabályrendszer. Ha a tartomány logikai szabályai révén nem alkot szilárd egységet, a terület nehezen ítélheti meg, hogy az újdonság értékese, s ennélfogva azt, hogy érdemese belefoglalni a tartományba. (Természetesen a tény, hogy egy tartomány egységesebb, még nem jelenti azt, hogy jobb. A sakk egy nagyon logikus tartomány, és ha bárki kitalálna egy új megnyitást vagy egy hatásos végjátékot, a felfedezést a világon minden játékos azonnal magáévá tenné. Ez nem azt jelenti, hogy a sakk kívánatosabb a filozófiánál, pusztán azért, mert potenciálisan könnyebb kreatívnak lenni benne.)

A tartományok újdonsággeneráló képessége hullámzó. Egy évszázada sok tudós vélekedett úgy, hogy a fizikáról nem sok újat lehet mondani. A fizikusok nagy része úgy vélte, hogy a legtöbb, amit tehet, hogy segít kicsinosítani egy formás newtoni világegyetemet. Ez persze még közvetlenül azelőtt volt, hogy egy sor új felfedezés és szemléleti újítás felvezette volna a fizika egyik legdrámaibban kreatív periódusát, azt a 20. század első három évtizedében lezajló időszakot, amely után egy új szemléletben a régi fizika teljes egészét újra kellett írni.

Egy tartomány csak akkor termel újdonságot, ha belső instabilitása egy olyan személy gondolataival találkozik, aki képes megbirkózni a problémával. Ennélfogva még a legkreatívabb emberek is csak kevés, néha csak egyetlen egy nagy, új ötlettel járulnak hozzá a tudás bővítéséhez – azzal, amire felkészültek, azzal, amelyhez megfelelő volt az időzítés. A relativitásról írt korai cikkei miatt azt várták Einsteintől, hogy amíg él, újra meg újra megdöbbenti majd a világot. Azonban Einstein elméjének és a fizika tartományának nagy egymásra találása Einstein negyvenéves kora előtt effektíve véget ért, és élete második felében hozzájárulásai már nem sokat változtattak a fizikán.

A tartományt néha egy új gondolkodásmód, egy jobb mérőeljárás vagy egy új, jobb megfigyeléseket lehetővé tévő eszköz változtatja meg. Legtöbbször ezek mindegyike szerepet játszik. A ptolemaioszi világképet részben azért váltotta fel a jelenlegi, mert Tycho de Brahe megszámlálhatatlanul sok órát töltött obszervatóriumában a csillagok pályájának feltérképezésével, részben azért, mert Kopernikusz egy elegáns modellt talált ki a bolygók mozgásának ábrázolására, részben pedig azért, mert a távcsövet Galilei tovább tudta fejleszteni annyira, hogy láthassa a Jupiter holdjait. Valahányszor a valóság új ábrázolásmódját találják fel, új utak nyílnak a kutatásban és a felfedezésben.

A tudás szerveződése különösen akkor válik fontossá, amikor az ismereteket tovább kell adni a következő generációnak. Ahhoz, hogy az egyén kreatív legyen, először meg kell értenie a tartományt. Ha a tartománybeli tudás majdnem teljesen érthetetlen, kevés fiatal fog az elsajátításával vesződni, így a kreatív innovációk előfordulásának esélye kisebb lesz. Néha azonban a tudásátadás egyenértékű elképzelései kerülnek konfliktusba egymással. Zenetanításban a Suzuki-módszerrel lenyűgöző teljesítmény érhető el gyerekeknél, de van, aki szerint a módszer merevsége csökkenti a zenei kifejezés és innováció iránti kedvet. Bárki, aki látta már a Getty Center for Education in the Arts (Getty Művészetoktatási Központ) által támogatott módszerrel tanított gyerekek képzésük előtti és utáni alkotásait, ámuldozni fog a rajzok hirtelen érettségén és professzionalizmusán; ugyanakkor a kritikusok megint csak azon tűnődnek, hogy nem csökkenti-e majd az innovativitást a mesterség átadásában tanúsított hűség. Ezzel szemben az amerikai iskolákban tanított sokféle új matek a matematikai gondolkodást és felfogást akarja hangsúlyozni a merev szabályok memorizálása, illetve ahelyett, hogy a gyerekek egyetlen megoldási módszerre összpontosítsanak. A hagyományokhoz ragaszkodóbb szülők és tanárok szemében ezek az erőfeszítések csak arra jók, hogy még jobban „lebutítsák” a matekot, és nemzetközi összehasonlításban még tovább romoljon gyermekeink helyzete ebben a fontos tartományban.

Kinek van igaza? Melyik módszerrel van nagyobb esély a szükséges tudás továbbadására? Melyiknek van nagyobb esélye arra, hogy kreatív eredményekhez vezessen? E kérdésekre valószínűleg a nem túl varázslatos középúton találjuk meg a választ. Hogy a számokkal jól boldoguljunk, elengedhetetlen, hogy a lehető legtöbb számítást automatizáljuk – ehhez pedig kell némi memorizálás és gyakorlás. Másrészről ahhoz, hogy a számokat a valódi életben hatékonyan tudjuk használni, meg felelő intuitív érzékűnknek kell lennie ahhoz, hogy becsléseket végezzünk, kerekítsünk, mikor és hogyan használjuk a különböző műveleteket. Ebből a vitából talán azt a legfontosabb megjegyeznünk, hogy nincs egyetlen jó módszer egy tartomány megtanítására, hogy a tudásátadás módszerének meg kell felelnie a tanuló képességeinek. Egy négyéves gyereknek, aki magától megtanult számolni – és úgy tűnik, vannak ilyen gyerekek –, nevetséges dolog volna ugyanúgy tanítani a matekot, mint az osztály többi részének.

Amíg legalább egy jó módszer van arra, hogyan adjuk át a tudást, addig rossz módszerből sokkal több létezik. Valahányszor valótlan, illogikus, felületes, redundáns, összefüggéstelen, zavaros vagy – és különösen ha – unalmas információ kerül átadásra, csökken a diákokhoz való eljutásának esélye, ahogy csökken a kreatív válasz valószínűsége is.

Flow és tanulás

A kultúra eredete könnyen magyarázható a szükségszerűséggel. A technológia, a tudomány, de még a művészetek is őseink által felfedezett védekező adaptációk voltak, amelyek túlélési esélyeiket javították vagy kényelmüket növelték. Míg a cápák erősebb fogakat, az antilopok gyorsabb lábakat fejlesztettek ki, addig mi fegyvereket és autókat építettünk. Egyes madarak színes tollazatot növesztenek vagy gondosan kidolgozott fészket raknak, hogy lenyűgözzék versenytársaikat, és tetszést arassanak az ellenkező nem körében; mi a kívánatosságunkat divatos ruhákkal, drága otthonokkal és kifinomult modorral juttatjuk kifejezésre. Ebben az értelemben tökéletesen igaz, hogy a szükség a találmány atyja.

A kultúra létrehozásának e primitív mozgatórugói még mindig aktívak. Nagyrészt azért vagyunk motiváltak abban, hogy tanuljunk, szakértőkké váljunk, újítsunk és új irányokba iramodjunk, mert ha így teszünk, az nagyon is valóságos anyagi előnyökkel kecsegtet. Többé már nem elsősorban fizikai hőstettekben vagy egyszerű készségek terén versenyzünk egymással, mint azt őseink tették. A képesség, hogy gyorsan fussunk, hogy megöljünk egy farkast, hogy lelőjünk egy szarvasbikát, csekély jelentőséggel bír. Sokkal inkább az számít, hogy a kulturális arénában jól teljesítsünk, ahol a releváns készségeket bonyolult tartományok határozzák meg. És egy kreatív kulturális vállalkozásban elért siker – egy Nobel-díj vagy egy bestseller – tiszteletet és csodálatot vív ki, gazdagságot és hatalmat ad.

Idővel megjelentek a kultúra létrehozásának új indítékai is, és sok tekintetben ezek ma már fontosabbak, legalábbis néha, bizonyos emberek számára, mint az ősi, a versenyre és az anyagi előnyre épülő indítékok. Az adott tartományban való tevékenykedés önmagában és önmagáért is jutalmazó értékű lehet. Megtalálni a helyes szót egy vershez, rájönni egy sejt viselkedésének titkára vagy kitalálni egy új módszert, amellyel kevesebb pénzért jobb mikrochipeket lehet gyártani, önmagában is felvillanyozza az embert, még akkor is, ha senki sem tud róla, ha nem jár érte elismerés. Szinte minden megkérdezett sokatmondóan és spontán módon beszélt ezeknek az intrinzikus jutalmaknak a jelentőségéről. Ha nem éreznék ezt az örömöt, a külső jutalmazás kevés lett volna ahhoz, hogy motiváltak legyenek törekvéseiket még feltérképezetlen területekre kiterjeszteni.

Míg azonban egy tartomány szakértői általában imádják, amit csinálnak, ez az érzés nem mindig jelenik meg a diákoknál vagy a pályakezdőknél. Különösen a természettudományokra igaz, hogy a tudományterületből a kezdők csak a favágó munkát látják. A tanárok ritkán áldoznak rá időt, hogy megpróbálják felfedni a matematika vagy más természettudományok szépségeit és örömeit; a diákok azt tanulják meg, hogy ezeket a tárgyakat a szigorú determinizmus uralja, nem pedig a szakértők által hangoztatott szabadság és kaland. Nem meglepő, hogy nehéz a fiatalokat arra ösztönözni, hogy elsajátítsák a kultúra hidegnek és elidegenítőnek tűnő aspektusait. Ennek eredményeképp e területeken erodálódhat a tudás, a kreativitás pedig egyre ritkább á válhat.

A kreativitás növelésének egyik magától értetődő módja tehát, ha a különféle tartományokba a lehető legtöbb áramlatélményt visszük. A kultúra építése – művésznek, tudósnak, gondolkodó vagy cselekvő embernek lenni – felemelő élmény. Mégis túlságosan gyakori, hogy a felfedezés örömét nem sikerül megismertetni a fiatalokkal, akik inkább a passzív szórakozás felé fordulnak. A kultúra fogyasztása azonban sohasem olyan jutalmazó értékű, mint létrehozása. Ha lehetséges volna a következő generációnak átadni interjúalanyaink izgalmát, akkor a kreativitás kétségtelenül virágzásnak indulna!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET –

A személyes kreativitás fejlesztése

E könyv célja elsősorban annak bemutatása, hogy miként működik a kreativitás, miként változik a kultúra azzal, ahogy néhány egyén kíváncsisága és elszántsága tartományokat alakit át. Egy másik célkitűzése viszont az volt, hogy ezeknek a férfiaknak és nőknek az életéből megtudjuk, hogyan lehet mindenki életét kreatívabbá tenni. Hogyan lehet a mi hétköznapjainkat is megtölteni csodákkal és izgalmakkal. Hogy erre a kérdésre választ adjak, az objektív leírásról áttérek a receptre. Bemutatom saját reflexióimat arról, amit eddig megtudtunk, és megpróbálok ebből néhány gyakorlati tanácsot átadni. Ahogy egy orvos is megvizsgálhatja a legegészségesebb emberek testi szokásait, hogy ráleljen a receptre, amely mindnyájunknak segít benne, hogy egészségesebbek legyünk, néhány kreatív egyéniség életéből ugyanígy mi is levonhatunk néhány hasznos tanulságot arra vonatkozóan, hogy miként tehetjük gazdagabbá mindannyiunk életét.

Valószínűleg már Önben is megfogalmazódott néhány elképzelés arról, hogy életét hogyan élhetné meg kreatívabban. Azzal már tisztában van, hogy a kreatív embereknek milyen akadályokat ken legyőzniük, milyen stratégiákat vetnek be azért, hogy növeljék annak esélyét, hogy munkájuk végeredménye eredeti legyen. Ebben a fejezetben ezeket a meglátásokat letisztítom, és bemutatom explicit javaslat gyanánt, ami segít abban, miként hasznosíthatjuk őket a hétköznapi életben.

Ezek a javaslatok nem ígérnek nagy kreatív vívmányokat. Amint az mostanra világossá vált, ahhoz, hogy a személyes kreativitás kulturális kreativitássá váljon, az embernek tehetségre, képzésre és egy nagy adag szerencsére van szüksége. A tartományhoz való hozzáférés és a terület támogatása nélkül az egyénnek nincs esélye elismerésre. Habár a személyes kreativitás feltehetően nem vezet hírnévhez és vagyonhoz, olyasmire képes, ami az egyén szempontjából még ennél is fontosabb: képes mindennapi élményeinket élénkebbé, élvezhetőbbé és jutalmazóbbá tenni. Ha kreatívan élünk, száműzzük az unalmat, és minden pillanat új felfedezési ígér. Akár gazdagítják ezek a felfedezések a személyes életünkön túli világot, akár nem, a kreatív élet összeköt bennünket az evolúció folyamatával.

A kreatív életutak tanulmányozásából leszűrt javaslatokat kortól, nemtől vagy szociális állapottól függetlenül bárki képes követni. Néhány lépés ugyanakkor inkább megfelel azoknak a szülőknek vagy felnőtteknek, akik gyerekeik számára akarják megteremteni a kreativitás fejlesztéséhez szükséges feltételeket. A saját gyerekkorunk feltételeit nem tudjuk olyanná változtatni, hogy az még kíváncsibbá tegyen bennünket, és így növelje kreativitásunkat; a következő generáció számára adott feltételeken azonban tudunk változtatni. Ahelyett, hogy minden egyes alkalommal megjelölném, mely javaslatok szólnak a felnőtteknek és melyek a gyerekeknek, az olvasó ítélőképességére bízom a helyes döntést.

Feltételezem, hogy potenciálisan minden emberben megvan a kreatív élet vezetéséhez szükséges lelki energia. Azonban vannak akadályok, amelyek meggátolják e potenciál kifejlődését. Ezeknek négy fő csoportját ismerjük: Vannak köztünk olyanok, akiket a túl sok követelmény merít ki, ezért mindenekelőtt lelki energiájuk megragadásával és aktivizálásával akad gondjuk. Vagy túl könnyen elkalandozik a figyelmünk, és akármilyen energiáról legyen is szó, gondot okoz ezek védelme és becsatornázása. A következő probléma a lustaság vagy az energiaáramlás kontrollálásához szükséges fegyelem hiánya. Végül pedig az, ha nem tudjuk, mit kezdjünk az energiáinkkal. Hogyan lehet kikerülni ezeket az akadályokat, és miként szabadítható fel a mindnyájunkban meglévő kreatív energia? Ebben a fejezetben ezt a kérdést járom körül.

A kreatív energia megszerzése

Jelenlegi tudásunk szerint Einstein agyát még egy hozzáértő neuroanatómus se tudná megkülönböztetni az Önétől vagy az enyémtől. Információfeldolgozási kapacitása tekintetében minden agy rendkívül hasonló. Ugyancsak hasonló annak korlátozottsága, hogy hány bitnyi információt vagyunk képesek bármely adott pillanatban feldolgozni. Az információfeldolgozás sebessége terén sem tér el egyik agy a másiktól. Az agyi hardver hasonlóságai miatt elvben a legtöbb ember ugyanakkora tudással rendelkezhetne, és ugyanolyan szinten oldhatna meg mentális műveleteket. Mégis milyen nagyok az eltérések az egyes emberek gondolkodásmódjában és abban, amin gondolkodnak!

A mentális energiák kreatív felhasználásával kapcsolatban az emberek között létező talán legnagyobb különbség abból adódik, hogy menynyi lekötetlen figyelmük marad az újjal való foglalkozásra. A figyelmet az esetek túlnyomó többségében külső szükségletek korlátozzák. Nem várhatjuk valakitől, akinek két állása van, vagy egy dolgozó, gyermekes nőtől, hogy sok szabad mentális energiája maradjon egy tartományra, főleg arra, hogy valamit még újítson is rajta. Einstein állítólag kis berni lakása konyhaasztalánál, babakocsit tologatva írta meg klasszikus cikkeit. A tény azonban az, hogy az ember figyelmi kapacitása korlátozott, és amikor a túlélés minden figyelmét leköti, semmi sem marad a kreativitás számára.

Az akadályok azonban gyakran belsők. Az énje védelméért aggódó személy gyakorlatilag minden figyelmét az egóját veszélyeztető fenyegetésekre fordítja. Ennek a defenzivitásnak nagyon érthető okai lehetnek: azok a gyerekek, akiket abúzus ért, vagy hosszú ideig éheztek vagy diszkriminációban éltek, kevésbé kíváncsiak, és az újdonság kevésbé érdekli őket önmagáért, mert egyszerűen a túléléshez minden lelki energiájukra szükségük van. Szélsőséges esetben a túlzott sérülékenység érzése a paranoiaként ismert neurózisformához vezethet, amelyben az egyén minden történést az énje ellen irányuló fenyegető összeesküvés részeként értelmez. A paranoid hajlam a mentális energiák szabad kibontakozásának egyik akadálya lehet. A paranoiában a szenvedő egyénben nem alakulhat ki objektív, pártatlan érdeklődés a világ iránt, ennek következtében sok újdonságot nem tud megtanulni.

A mentális energiák szabad felhasználásának egy másik korlátja a túl sok, önző célra fordított figyelem. Természetesen mindnyájunknak mindenekelőtt saját szükségleteinkről kell gondoskodnunk. Bizonyos emberek szemében azonban a „szükséglet” fogalma olyannyira felnagyítódik, hogy már-már mániává válik, amely minden éber pillanatot felemészt. Ha minden, amit az egyén lát, gondol vagy tesz, saját érdekét szolgálja, akkor nem sok figyelme marad bármi más elsajátítására.

Nehéz kreatívan közelíteni a világhoz, ha az ember éhes vagy vacog a hidegtől, hiszen minden mentális energiája a hiányzó szükségletek biztosítására összpontosul. És ugyanennyire nehéz, ha az ember gazdag és híres, de minden energiáját arra fordítja, hogy még több pénzt és még nagyobb hírnevet szerezzen magának.

Kíváncsiság és érdeklődés

Tehát a kreatív élet felé tett első lépés a kíváncsiság és az érdeklődés kiművelése, vagyis hogy bizonyos dolgokra önmagukért figyelünk. Ebben a tekintetben a gyerekek jellemzően előnyben vannak a felnőttekkel szemben; kíváncsiságuk olyan, mint egy állandó fénysugár, amely bármit megvilágít, és érdeklődéssel áraszt el, ami hatótávolságon belül van. A tárgynak nem kell hasznosnak, vonzónak vagy értékesnek lennie; amíg rejtélyes, addig figyelmet érdemel. Többségünk a korral elveszti a rácsodálkozásnak ezt az érzését, az áhítatot, amelyet akkor élünk át, amikor szembesülünk a világ fenségességével és sokféleségével. Ugyanakkor áhítat nélkül az élet rutinná válik. A kreatív egyének gyerekesek abban a, értelemben, hogy kíváncsiságuk még kilencvenévesen is friss; gyönyörködteti őket a különös és az ismeretlen. És minthogy az ismeretlennek soha sincsen vége, az ő gyönyörük is végtelen.

A kíváncsiság eleinte diffúz és általános. A gyerek figyelmét minden új dolog felkeltheti – egy felhő vagy egy bogár, a nagypapa köhögése vagy egy rozsdás szög. Idővel az érdeklődés általában egy adott tartományba terelődik. Egy kilencven éves fizikusnak megmaradhat gyermeki kíváncsisága a szubatomikus részecskék világában, de nem valószínű, hogy lesz elég szabad figyelme, hogy bármi másra rácsodálkozzon. Ennélfogva az egy tartományon belül megnyilvánuló kreativitás kéz a kézben jár az élet minden más területén tanúsított konformitással. Nagy felfedezéseinek csúcsán Einstein hegedűjén rendszeresen játszott hagyományos zenéket. A figyelem leszűkítése egyetlen tartományra azonban nem jelenti az egyén által feldolgozható újdonságmennyiség korlátozását; ellenkezőleg, az olyan komplex tartományok, mint a költészet, a történelem, a fizika vagy a politika folyton táguló perspektívákat fednek fel azok előtt, akik felfedezésükbe belevágnak.

Hogyan lehet tehát az érdeklődést és a kíváncsiságot művelni, feltéve, hogy ez az, amire vágyik? Néhány konkrét tanács segíthet.

Próbáljon mindennap meglepődni valamin. Ez lehet valami, amit lát, hall vagy olvas. Álljon meg egy pillanatra, és nézze meg a járda mellett parkoló szokatlan autót, kóstolja meg az új ételt a menza menüjén, az irodában valóban figyeljen oda munkatársára. Miben más ez, mint a többi autó, étel vagy beszélgetés? Mi a lényege? Ne feltételezze, hogy már mindent tud róluk, vagy hogy ne számítanának akkor is, ha már mindent tudna. Ezt a konkrét dolgot élje meg annak, ami, és ne annak, aminek képzeli. Legyen nyitott arra, hogy mit mond a világ Önnek. Az élet nem más, mint élmények áramlata – minél többet és minél mélyebben merül el bennük, élete annál gazdagabb lesz.

Próbáljon mindennap legalább egy embert meglepni. Ahelyett, hogy kiismerhető énjét adja, mondjon valami váratlant, fejtsen ki egy olyan véleményt, amit ez idáig nem mert felfedni, kérdezzen valamit, amit nem szokott. Vagy törje meg tevékenységei rutinját: Hívjon meg valakit magával egy előadásra, egy étterembe vagy egy múzeumba, ahol még azelőtt sohasem járt. Kísérletezzen megjelenésével. A kényelmes rutin nagyszerű dolog, ha ezzel az Önnek igazán fontos tevékenységekhez spórol időt; ha azonban még keresgél, csak leszűkíti és behatárolja a jövőt.

Mindennap írja le, mi lepte meg Önt aznap, és hogyan lepett meg Ön másokat. A legtöbb kreatív ember naplót vezet, jegyzeteket készít vagy laboratóriumi feljegyzéseket ír, hogy élményeit megfoghatóbbá és maradandóbbá tegye. Ha eddig még sosem tett ilyet, segíthet, ha egy nagyon konkrét feladattal indít: minden este jegyezze fel az aznap történt legmeglepőbb eseményt és saját meglepő cselekedetét. Ez kellően egyszerű feladat, ami – meglátja majd – jó szórakozás. Néhány nap múlva újra elolvashatja, amit írt, és reflektálhat a korábbi élményeire. Az élet gazdagabbá tételének egyik legbiztosabb módja, ha maradandóvá tesszük élményeinket, hogy a legemlékezetesebb, legérdekesebb és legfontosabb események ne illanjanak el örökre néhány órával megtörténtük után. Ennek egyik módja, ha leírjuk őket, hogy később visszaemlékezvén újra átélhessük őket. Néhány héten belül valószínűleg lassanként látni fogja, ahogy a jegyzetekből kiemelkedik érdeklődéseinek mintázata, amely rámutathat valamelyik tartományra, amelybe hálás dolog lenne alaposan belemerülni.

Ha valami felkelti az érdeklődés szikráját, menjen utána. Legtöbbször, ha valami magára vonja figyelmünket – egy gondolat, egy dal, egy virág –, a benyomás rövid ideig tart. Túl sok dolgunk van ahhoz, hogy a gondolatot, a dalt, a virágot tovább vizsgáljuk. Vagy úgy érezzük, hogy ez nem a mi dolgunk. Elvégre nem gondolkodók, énekesek, botanikusok vagyunk, szóval ezek a dolgok meghaladják a mi felfogóképességünket. Ez persze badarság. Igenis van dolgunk a világgal, és nem tudhatjuk, hogy annak melyik része illik leginkább énünkhöz, a bennünk rejlő lehetőségekhez, ha nem teszünk komoly erőfeszítést annak érdekében, hogy a lehető legtöbb aspektusát megismerjük.

Ha időt szakít rá, hogy elgondolkozzon, miként lehet e négy tanácsot a legjobban alkalmazni, és ezután ténylegesen nekilát, hogy megvalósítsa őket, érezni fogja, hogy hétköznapi élményeinek megszokott felszíne alatt mennyi lehetőség támad hirtelen. Ez a kreatív energiák összegyűjtése, a gyerekkor óta sorvadozó kíváncsiság újjászületése.

Tegyünk szert áramlatra a hétköznapi életben Ugyanakkor ha a kíváncsiságot nem tanuljuk meg élvezni, a kíváncsiság újjászületése nem tart sokáig. Az entrópia, a termodinamika híres második törvénye mögött rejlő erő nemcsak a fizikai rendszerekre, hanem az elme működésére is érvényes. Ha semmi különös teendőnk nincs, gondolataink hamar visszatérnek a legkiismerhetőbb állapotba, ami nem más, mint a véletlenszerűség és a zűrzavar. Figyelünk és koncentrálunk, amikor kell – ha öltözünk, vezetünk vagy próbálunk ébren maradni a munkahelyűnkön. Azonban ha nincs olyan külső erő, amely megköveteli, hogy koncentráljunk, elménk lassan elveszti fókuszát. Visszaesik a legalacsonyabb energiaállapotba, ahol a legkevesebb erőfeszítésre van szüksége. Amikor ez bekövetkezik, egyfajta mentális káosz lesz rajtunk úrrá. Kellemetlen gondolatok villannak be a tudatunkba, elfelejtett sérelmek kerülnek felszínre, és lehangolttá válunk. Ilyenkor bekapcsoljuk a tévét, kedvetlenül olvasgatjuk az újság reklámmellékletét, értelmetlen beszélgetéseket folytatunk – bármit, ami gondolatainkat a megszokott kerék vágásban tartja, és megóv minket attól, hogy az elménkben zajló történések megrémítsenek bennünket. A passzív szórakozásba való menekülés ideiglenesen távol tartja a káoszt, de az általa elnyelt figyelmet elpazaroljuk. Másfelől, ha lappangó kreatív energiáink használatát megtanuljuk olyannyira élvezni, hogy az a koncentráció fókuszának fenntartásához megtermeli a saját belső erejét, nemcsak hogy elkerüljük a depressziót, de a világ megértésére való felkészültségünk is összetettebb é válik.

Hogyan tudjuk ezt elérni? Hogyan tudjuk újra megtanulni olyannyira élvezni a kíváncsiságot, hogy az új élmények és új ismeretek keresése önfenntartóvá váljon?

Mindennap ébredjen egy konkrét céllal, amire nagy várakozással tekint. A kreatív egyéneket nem kell kirángatni az ágyból; alig várják, hogy elkezdj ék a napot. Ez nem azért van, mert vidám, lelkes típusok. Nincs is feltétlenül izgalmas dolguk. De hiszik, hogy mindennap akad valami értelmes teendő, és alig várják, hogy nekilássanak.

Legtöbbünk nem érzi, hogy cselekedeteinek ekkora jelentőségük lenne. Ugyanakkor mindenki találhat naponta legalább egy dolgot, amiért érdemes felébredni. Találkozni egy bizonyos emberrel, megvásárolni egy konkrét dolgot, elültetni egy virágot, letakarítani egy íróasztalt, megírni egy levelet, felpróbálni egy új ruhát, mind lehet ilyen dolog. A legkönnyebb, ha minden este, elalvás előtt átgondolja a következő napot, és kiválaszt egy feladatot, ami a nap többi részéhez képest viszonylag érdekes és izgalmas. Másnap reggel azután nyissa ki a szemét, és képzelje el a kiválasztott eseményt – játssza le röviden a fejében, mint egy belső videoszalagon, amíg már alig tud várni, hogy felöltözzön és nekilásson. Nem baj, ha elsőre a célok triviálisak és nem annyira érdekesek. Az a fontos, hogy tegye meg az első néhány könnyű lépést, amíg el nem sajátítja a szokást, azután pedig lassan szánja rá magát összetettebb célokra. Végül az egész napja olyan feladatokból fog állni, amiket alig vár, olyannyira, hogy a reggeli felkelést kiváltságnak érzi majd, nem pedig nyűgnek.

Ha bármit jól csinál, az örömtelivé válik. Akár versírásról vagy nagytakarításról, akár egy kísérlet lefuttatásáról vagy egy versenyen való részvételről van szó, az élmény minősége általában a befektetett energiával arányosan javul. A futó lehet kimerült és fájhat mindene, ha minden erejét a versenyre fordítja, egyúttal rendkívüli izgalmakat és boldogságot fog átélni. Minél több tevékenységünket végezzük kitűnően és stílusosan, annál több intrinzikus jutalmat nyújt az élet.

Az áramlatot lehetővé tévő feltételek arra vonatkozóan is útmutatást adnak, hogy miként tehetjük mindennapi tevékenységeinket még élvezhetőbbé. Világos célokat és elvárásokat kitűzni magunk elé, odafigyelni cselekedeteink következményeire, készségeinket a környezet adta lehetőségekhez illeszteni, az aktuálisan végzendő feladatra koncentrálni, elkalandozások nélkül – ezek az egyszerű szabályok adhatják a kellemet len és az örömteli élmények közötti különbséget. Ha elhatározom, hogy megtanulok zongorázni, vagy megtanulok egy idegen nyelvet, de maga a tevékenység feszültté tesz vagy untat, nagy eséllyel fogom feladni az első adandó alkalommal. Ha azonban a tanulási feladatban megteremtem az áramlat feltételeit, akkor valószínű, hogy a bennem rejlő kreatív potenciált egyre jobban kifejtem, mert ezt tenni örömteli dolog.

Egyszerűbb a leghétköznapibb tevékenységekkel kezdeni, azokkal, amelyeket mindannyiunknak el kell végeznie. Hogyan lelheti nagyobb örömét a fogmosásban? A zuhanyzásban? Az öltözködésben? A reggelizésben? A munkába indulásban? Kezdje e rutintevékenységek közül a legegyszerűbbel, és kísérletezzen a benne rejlő áramlat lehetőségének kidolgozásával. Hogyan lehet megteremteni az áramlat feltételeit a mosogatógép betöltésében? Amennyiben ezt a kérdést komolyan veszi, és különféle alternatívák tesztelésével megpróbálja megtalálni a választ, meg fog lepődni, hogy a fogmosás milyen jó szórakozás tud lenni. Sosem lesz ugyanolyan örömteli, mint síelni vagy egy vonósnégyesben játszani, de a legtöbb televíziós műsort valószínűleg kenterbe veri.

Miután néhány hétköznapi tevékenységen begyakorolta az élményminőség javítását, készen állhat egy komolyabb megmérettetésre – mint például egy hobbira vagy egy új érdeklődési körre. Végül el fogja sajátítani minden készség közül a legfontosabbat, azt a metakészséget, amellyel bármilyen tevékenységet áramlatforrássá tud varázsolni. Ha az autotelikus metakészség kellően fejlett, képes lesz rá, hogy minden új kihívást élvezzen, és úton lesz a kreativitás önfenntartó láncreakciója felé.

Ahhoz, hogy egy dolog minden alkalommal örömöt szerezzen, növelnie kell összetettségét. Ahogy Hérodotosz[*] megjegyezte, nem léphetünk kétszer ugyanabba a folyóba. Ugyanazt a tevékenységet sem élvezheti újra meg újra, hacsak nem fedez fel benne új követelményeket, új lehetőségeket. Máskülönben unalmassá válik. A fogmosás nem maradhat hosszú ideig örömteli – olyan tevékenység ez, amelyben egyszerűen nincs meg az összetettség lehetősége. Igaz, még a legegyszerűbb tevékenység kihívásait is fenn lehet tartani, ha valami mással kombináljuk – például fogmosás közben megtervezheti a következő napját, vagy eltűnődhet azon, hogy mi történt előző nap. Ennél azonban többnyire nagyobb elégedettséget nyújt, ha olyan tevékenységekben mélyedünk el, amelyek kimeríthetetlenek – zenében, költészetben, informatikában, kertészkedésben, filozófiában vagy mély emberi kapcsolatokban.

A legtöbb tartomány annyira komplex, hogy egy egész élet kevés a kimerítéséhez, még az emberi faj életideje is. Mindig lehet új dalt tanulni, vagy írni egyet. Mindig lehet jobb módszert találni bárminek az elvégzésére. Ez az, amiért a kreativitás – a törekvés egy tartomány határainak a kitágítására – egész életen át tud örömöt biztosítani.

A szokások ereje

Az életre keltett kreatív energiának védelemre van szüksége. Gátakat kell emelnünk a zavaró tényezők ellen, csatornákat kell kiépítenünk, hogy az energia könnyebben áramolhasson, módszereket kell kitalálnunk arra, hogy ellenálljunk a külső csábításoknak és a zavaró tényezőknek. Ha nem tesszük, az entrópia biztosan letöri az érdeklődés fenntartásához szükséges koncentrációt. Akkor pedig a gondolat visszatér alapállapotába – a normális elme homályos, fókuszálatlan, állandóan elkalandozó állapotába.

Gyakran meglepő hallani, hogy rendkívül sikeres, termékeny emberek azt állítják magukról, hogy alapvetően lusták. Mégis, állításuk hihető. Nem arról van szó, hogy több energiájuk és önfegyelmük van, mint Önnek vagy nekem; de kialakítanak olyan önfegyelmezési szokásokat, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy látszólag lehetetlen feladatokat is teljesítsenek. Szokásaik gyakran olyan nehezen indokolhatóak, hogy különösnek vagy kényszeresnek tűnhetek. Nagyon sokan először enyhén szólva meghökkentek azon, hogy a nagy Albert Einstein mindig ugyanazt a pulóvert és bő nadrágot viselte. Miért viselkedett vajon különösen? Valószínűleg nem azért, hogy bárkit is ingereljen, egyszerűen csak megspórolta azt a mindennapi vesződséget, ami az aznapi öltözet kiválasztásával jár, hogy elméje a számára fontosabb dolgokra összpontosíthasson. Úgy tűnhet, hogy a nadrág és az ing kiválasztása olyan kevés időt vesz el, hogy emiatt aggódni kérkedés. De tételezzük fel, hogy mindössze két percet vesz el naponta, hogy eldöntsük, mit veszünk fel. Ez évente 730 perc vagy tizenkét óra. Gondoljon most a többi ismétlődő tevékenységre, amit egy nap el kell végeznünk – fésülködni, autót vezetni, enni, és így tovább. És ne csak arra gondoljon, amit e tevékenységek elvesznek, hanem arra is, hogy hányszor szakítják meg gondolatmenetünket, a tevékenység előtt és után egyaránt. Egy nyakkendő kiválasztása egy egész órányi értékes reflexiónkat kisiklathatja! Nem csoda, hogy Einstein inkább biztosra ment, és mindig ugyanazt a régi ruhát viselte.

Ezen a ponton az olvasók érezhetnek némi ellentmondást. Egyfelől azt mondom, hogy ahhoz, hogy kreatív legyen, nyitottnak kell lennie a tapasztalatokra, még a leghétköznapibb tevékenységre – például a fogmosásra – is úgy kell összpontosítania, hogy az hatékonyabbá és művészibbé váljon. Másfelől azt mondom, hogy annak érdekében, hogy teljes mértékben arra koncentrálhasson, ami fontos, kreatív energiájára úgy kell vigyáznia, hogy mindennapi életében a lehető legtöbb dolgot rutinszerűen végzi el. Nincs önellentmondás ebben a tanácsban? Nem igazán – ám ha lenne is, mostanra bizonyára Önnek sem meglepő, ha némi ellentmondást fedez fel a kreatív viselkedésben.

Azért nincs ellentmondás abban, hogy egyszerre legyen nyitott és fókuszált, mert a hasonlóságok a lelki energiák eme ellentétes felhasználási módjai közt fontosabbak, mint különbségeik. Önnek kell eldöntenie, hogy ebben a pillanatban melyik jobb, nyitottnak vagy fókuszáltnak lenni. Mindkettő a figyelem irányítására való képesség egy kifejezési formája, és ez az, ami számít, nem pedig az, hogy Ön éppen nyitott vagy fókuszált. Mielőtt felfedezné saját kiugró érdeklődését egy konkrét tartomány iránt, érdemes a lehető legnyitottabban állni a világhoz. Miután azonban már kialakult valamilyen tartós érdeklődés Önben, érdemesebb lehet tartománya számára a lehető legtöbb energiát megspórolnia. A fontos mindkét esetben az, hogy ne engedje ki a kezéből a kreatív energia feletti kontrollt oly mértékben, hogy az céltalanul elillanhasson.

Röviden ki kell még térnünk arra, hogy miként használjuk a „kontroll” fogalmát a figyelemmel kapcsolatban. Észre kell vennünk, hogy az irányítás egyik módja, ha feladjuk a kontrollt. A meditáló ember fókuszált gondolataitól megszabadulva terjeszti ki létezését, így próbálja elérni a spirituális egységet a látszólagos világ mögött rejlő energiával, a világegyetemet mozgató erővel. Azonban a kontroll feladásának e módja maga is irányított, az elme kontrollja alatt áll. Ez nagyon különbözik attól, amikor az ember csak ül és fecseg, passzívan fogyasztja a szórakozást, vagy hagyja elméjét cél nélkül kalandozni.

Mit tehet azért, hogy olyan szokásokat alakítson ki, amelyek segítségével irányítani tudja figyelmét, hogy az nyitott és befogadó legyen, vagy fókuszált és irányított, attól függően, hogy összesített céljai mit kívánnak?

Alakítsa át napirendjét. Napi ritmusunkat nagyrészt külső tényezők határozzák meg: a napfelkelte, a HÉV-menetrend, egy munka határideje, az ebédidő, az ügyfél szükségletei. Ha Önnél ez működik, nyugodtan bízza rá magát ezekre a jelzésekre, így nem kell döntenie arról, hogy mikor mit tegyen. Az is elképzelhető azonban, hogy az Ön által követett napirend nem az Ön céljainak leginkább megfelelő. Lehetséges, hogy kreatív energiáját korán reggel vagy késő este tudja legjobban hasznosítani. Tud magának egy kis időt szakítani akkor, amikor energiái a leghatékonyabbak? Hozzá tudja igazítani céljaihoz az alvást, ahelyett hogy fordítva tenné?

Lehet, hogy Önnek nem az az idő a legmegfelelőbb, amikor a legtöbben esznek. Lehet, hogy ebédidő előtt lesz éhes, és ingerültsége miatt nem képes koncentrálni; vagy lehetséges, hogy ahhoz, hogy a legtöbbet kihozza magából, a legjobb az ebédet kihagynia, és helyette kora délután uzsonnázni egyet. Valószínűleg mindannyiunk számára létezik egy legjobb idő a bevásárláshoz, a vendégeskedéshez, a munkához, a pihenéshez; minél több dolgot csinálunk a megfelelő időben, annál több kreatív energiát szabadíthatunk fel.

Legtöbbünknek sohasem volt lehetősége arra, hogy felfedezzük, ritmusunk számára a nappalok vagy éjszakák mely részei a legmegfelelőbbek. Hogy ezt a tudást visszanyerjük, meg kell figyelnünk, hogy az általunk követett napirend mennyire illeszkedik belső állapotainkhoz – mikor érezzük a legjobbnak, hogy együnk, aludjunk, dolgozzunk, és így tovább. Ha már rátaláltunk az ideális mintázatra, hozzáláthatunk a dolgok megváltoztatásához, hogy mindent az arra legalkalmasabb időben csináljunk. Legtöbbünk napjait természetesen rugalmatlan igények kötik meg, amelyeken nem lehet változtatni. Még John Reednek is tartania kell magát egy irodai időbeosztáshoz, és Vera Rubin kíváncsiságának is alkalmazkodnia kell azokhoz az időpontokhoz, amikor hozzá tud férni a megfigyeléseihez szükséges távcsövekhez. A gyerekek, házastársak és főnökök igényei szintén gyakorta élveznek elsőbbséget. Az idő ennek ellenére sokkal rugalmasabb, mint azt sokan hinnénk.

Fontos észben tartanunk, hogy a kreatív energia, akárcsak a lelki energia minden más formája, csak akkor működik, ha időt szánunk rá. Kell egy bizonyos minimális idő egy szonett megírásához vagy egy gép feltalálásához. Az emberek eltérő munkatempóban dolgoznak – Mozart sokkal gyorsabban írt versenyműveket, mint Beethoven –, de még Mozart sem tudott az idő zsarnokságától szabadulni. Vagyis a lélekölő munkából és rutinból megspórolt minden egyes óra egyben a kreativitáshoz hozzáadott óra.

Szakítson időt a reflexióra és a pihenésre. Nagyon sokan, különösen a sikeres és felelős emberek, valóban úgy gondolják, hogy az élet akadályverseny, és feszengenek vagy szoronganak, ha éppen nem dolgoznak valamin. Még otthon is állandóan úgy érzik, hogy takarítaniuk, kertészkedniük kell, vagy megjavítani dolgokat. Megállás nélkül tevékenykedni elismerésre méltó és valóban sokkal jobb, mintha csak lézengenénk, és közben sajnáltatnánk magunkat, de a folyamatos munka nem jó recept a kreativitáshoz. Fontos, hogy beiktasson olyan időszakokat napjaiba, heteibe vagy éveibe, amikor leltárt készít az életéről és áttekinti, amit addig elért, és amit még el szeretne érni.

Ezek olyan időszakok, amikor nem kell elvárnia magától semmilyen feladat teljesítését, semmilyen döntés meghozatalát. Csak merüljön el a reflexió fényűzésében, minden más céltól függetlenül. Akár akarja, akár nem, így is, úgy is új ötletek és következtetések merülnek majd fel tudatában – és minél kevésbé próbálja irányítani a folyamatot, valószínűleg annál kreatívabb lesz. Feltehetően az a legjobb, ha a reflexió e szakaszait valami olyan egyéb feladattal párosítja, amely bizonyos mennyiségű figyelmet igényel, de nem köti le maradéktalanul. Ideális esetben ez valamilyen testi vagy mozgásos komponenst is magába foglal. A tudatalatti kreatív folyamatokat megkönnyítő tipikus tevékenységek a séta, a zuhanyzás, az úszás, a vezetés, a kertészkedés, a kötögetés és a ház körül végzett mindenféle asztalosmunka.

A kreativitás számára sem az állandó stressz, sem a monotonitás nem teremt megfelelő környezetet. A stresszt pihenési szakaszokkal kell váltogatni. De jusson eszébe, a legjobb pihenés nem a semmittevés. A legjobb a megszokott feladatoktól valami nagyon különböző tevékenységei végezni. Az íróasztal mellett ülő emberek számára azok a tevékenységek pihentetőek, amelyek a leginkább igénybe veszik őket fizikailag. Azért tartják pihentetőnek a sziklamászást, a síelést vagy az ejtőernyőzést, mert ezek lehetőséget teremtenek, hogy a megszokottól teljesen eltérő élményeket éljenek át.

Ugyancsak fontos lehet megtanulni alvási szokásaink irányítását. Néhány sikeres üzletember és politikus azzal büszkélkedik, hogy éjszakánként csak néhány órát alszik, állítva, hogy a rövid alvás energikusabb á és határozottabbá teszi. A kreatív egyének azonban többet alszanak, és azt állítják, hogy ha alvásidejükből elvesznek valamennyit, annak gondolataik eredetisége látja kárát. Lehetetlen egy mindenki számára ideális mennyiséget megjelölni. Mint minden egyéb esetben, a fontos az, hogy megtalálja azt az időmennyiséget, amely az Ön igényeihez a legjobban illeszkedik. És ne érezzen bűntudatot, ha a normálisnak tartottnál néhány órával többet alszik. Amit az ébrenléti órákból elveszít, valószínűleg behozza az ébren megélt élményeinek minőségén.

Alakítsa át az Önt körülvevő teret. A hatodik fejezetben láttuk, hogy a környezet hatással lehet a kreatív folyamatra. Megint csak hangsúlyozom, hogy nem az számít, milyen a környezet, hanem az, hogy Önnek mennyire harmonikus a kapcsolata vele.

Makroszinten kérdés lehet, hogy a tengerparton, hegyekkel vagy mezőkkel övezve, vagy egy nagyváros nyüzsgésében élne-e boldogabban. Szereti-e az évszakok váltakozását? Utálja-e a havat? Bizonyos embereket fizikailag befolyásol, ha keveset süt a nap. Ha úgy érzi, hogy lakóhelyén csapdába került a költözés esélye nélkül, annak sok oka lehet. Ám óriási pazarlás egy egész életet olyan környezetben tölteni, amivel nem tud azonosulni. A kreativitás megvalósításának egyik első lépése egyéni szinten, hogy áttekinti az életkörülményekre vonatkozó választási lehetőségeit, majd nekilát a legjobb lehetőség megvalósításához szükséges stratégia kidolgozásának.

Középszinten határozza meg, hogy milyen környezetben szeretne élni. Minden város és minden vidék az árak, a központiság, a tevékenységi lehetőségek stb. mentén összetevődő alterületekre osztható. Sok máshoz hasonlóan lehetőségeink itt is korlátozottak abban, hogy pontosan hol élhetünk – csak nagyon kevesek engedhetik meg maguknak, hogy Kaliforniában, a Pebble Beach golfpálya közelében, Coloradóban, Vailben a Lionshead sípálya közelében vagy Manhattanben a Park Avenue-n lakjanak. Ám élőhelyünk kiválasztására még a tájat lassan elnyelő, egymástól megkülönböztethetetlen lakóparkok korában is sok lehetőségünk maradt, jóval több, mint amennyivel a legtöbben hajlandóak vagyunk élni. Márpedig fontos olyan helyen élnünk, amely nem emészt fel túl sokat a bennünk rejlő energiából azzal, hogy eltompítja érzékeinket, vagy arra kényszerít bennünket, hogy egy elviselhetetlen környezettel kelljen küszködnünk.

Mikroszinten a választás bárki számára sokkal könnyebben elérhető. Mindannyian magunk dönthetünk arról, hogy milyen környezetet teremtünk otthonunkban. Amíg tető van a fejük felett, addig a legszegényebbek is képesek a körülöttük lévő teret formálni, és olyan dolgokat összegyűjteni, amelyek tartalmasak, és elősegítik kreatív energiáink felhasználását.

Egy hindu brahmin vagy egy hagyományőrző japán család háza nagy valószínűséggel szinte minden bútort és díszítést nélkülöz. Az elképzelés egy olyan semleges környezet megteremtése, amely a figyelem elterelésével nem zavarja meg a tudat áramlását. A másik véglet a sötét, nehéz bútorzattal és mindenféle apró dísztárgyakkal telezsúfolt viktoriánus otthon. Ebben az esetben az egyén kontrollérzetét pazar tulajdona erősíti. Melyik a legjobb módszer? Nyilvánvaló, hogy abszolút értelemben e környezetek egyike sem jobb. Csak az számít, hogy melyik megoldás teszi lehetővé a figyelem leghatékonyabb felhasználását. Könnyű rájönni, hogy az ön számára melyik mikrokörnyezet a legmegfelelőbb: próbáljon ki többfélét, és figyeljen az érzéseire és reakcióira.

Kövessük a „Legyen helye mindennek, és minden a helyén lesz” alapelvet, és ennek révén a tér szintén segítségünkre lesz a kreativitásban. Százszorosan kifizetődik, ha az olyan dolgok tárolására, mint a slusszkulcs és a szemüveg, kidolgozunk egy rutint, ezzel nem kevés időt spórolhatunk meg. Ha annyira jól ismeri saját otthonát és irodáját, hogy vakon is megtalál bármit, gondolatmenetét nem kell folyton megszakítania azért, hogy megkeressen valamit. Ez nem jelenti azt, hogy az íróasztalának vagy a nappalijának mindig tisztának kell lennie. Valójában a kreatív egyének munkafelülete gyakran elég rendetlen, és ez a rendre vágyó lelkeket általában lelombozza. A fontos, hogy mindenről tudja, hogy hol van, hogy úgy dolgozhasson, hogy figyelmét eközben kevés dolog terelje el. Sokan könnyebben találják meg papírjaikat, és jobban szervezik a munkájukat, ha asztalukon minden egymásra van zsúfolva, mint amikor minden szépen el van rendezve. Ha azonban Ön a tiszta íróasztalon jobban tud dolgozni, és jobban érzi magát, akkor mindenképpen tartsa tisztán.

A tárgyak, amelyekkel a teret megtölti, szintén segíthetik vagy gátolhatják a kreatív energiák megfelelő elosztását. A nagy becsben tartott tárgyak emlékeztetnek bennünket céljainkra, magabiztosabbá tesznek, és segítenek figyelmünket összpontosítani. Az irodában az asztalunkon fekvő díjak, diplomák, kedvenc könyveink és a családi képek mind önmagunkra emlékeztetnek, arra, amit elértünk, és ennélfogva arra is, amit elérhetünk. Képek és térképek olyan helyekről, ahová el akarunk jutni, könyvek olyan témákról, melyekről szeretnénk többet megtanulni, a lehetséges jövőbeli cselekedeteink emlékeztetői.

És persze vannak olyan tárgyak, amelyeket magunknál tartunk, és amelyek segítségünkre vannak egy személyes lelki tér megteremtésében. A legtöbb hagyományos társadalomban az emberek mindig maguknál hordtak néhány különleges tárgyat, amelynek az volt a feltételezett szerepe, hogy növelje tulajdonosuk erejét. A „varázsbatyu’’ vagy talizmán tartalmazhatja egy vadászaton megölt medve karmát, a tengerparton talált kagylóhéjakat vagy valamiféle gyógynövényt, ami viselőjét kigyógyította egy komoly betegségből. Ha valaki a nyakában hordta ezeket a tárgyakat, az az erő és a biztonság érzését nyújtotta. A kistáskánkban vagy pénztárcánkban általában mi is hordunk olyan tárgyakat, amelyek énünket és értékeinket képviselik. Gyerekeink képét, barátok címét, egy zsebkendőre firkált könyv-vagy filmcímet – ezek mind arra emlékeztetnek bennünket, hogy kik vagyunk, és mit szeretünk. A magunkkal hordott tárgyak gondos kiválasztásával könnyebb jól érezni magunkat a bőrünkben, és ennélfogva, amennyiben lehetőségünk nyílik rá, könnyebb lelki energiáinkat hatékonyan felhasználni.

Az autónk a másik fontos tér, amit személyessé kell tennünk. Az autó az én fontos kiterjesztésévé vált; az autó sokak számára inkább vár, mint az otthon. Ők az autóban érzik magukat a legszabadabbnak, a legerősebbnek, és itt érzik magukat a legnagyobb biztonságban. Itt tudnak a legnagyobb koncentrációval gondolkozni, itt tudnak a leghatékonyabban problémákat megoldani, és itt jutnak eszükbe legkreatívabb ötleteik. Persze meglehet, hogy a jövőben az autó ugyanolyan elavulttá válik, mint marhahúst enni, és ugyanazon okból kifolyólag – az üzemanyaghiány miatt. Ugyanakkor azonban járművünket érdemes megtanulni úgy használni, hogy az a lehető legtöbbet tehessen hozzá a környezethez, illetve a kreatív potenciál kifejezéséhez.

Fedezze fel, hogy mit szeret és mit utál az életben. Meglepő, hogy sokan milyen keveset tudnak érzéseikről. Vannak olyan emberek, akik még azt sem tudják megmondani, hogy valaha voltak-e boldogok, és ha igen, mikor és hol. Életük egymástól megkülönböztethetetlen élmények áradataként, a közömbösség ködében alig észrevehető események sorozataként múlik el. E krónikusan apatikus állapottal szemben a kreatív egyéniségek saját érzelmeikkel nagyon szoros kapcsolatban élnek. Mindig tudják, hogy miért csinálják éppen azt, amit csinálnak, és nagyon érzékenyek a fájdalomra, az unalomra, az örömre, az érdekekre és más érzelmekre. Gyorsan összepakolnak és továbbállnak, ha unatkoznak, és azonnal hozzálátnak ahhoz, ami érdeklődésüket felkelti. Minthogy sokáig gyakorolták e képességüket, önmaguk monitorozásába nem kell lelki energiái fektetniük; belső állapotaikkal anélkül is tisztában vannak, hogy ezek tudatossá válnának.

Hogyan ismerheti meg érzelmei dinamikáját? Az első dolog, amit tehet, hogy feljegyzéseket vezet arról, mit tett minden egyes nap, és mit érzett ezzel kapcsolatban. Ezt valósítja meg az Élményértékelő Mintavételi Eljárás – az erre beprogramozott személyhívó napközben véletlenszerűen jelez Önnek, és ilyenkor Ön kitölt egy rövid kérdőívet. Egy hét után meglehetősen jó képet lehet kapni arról, hogy mivel tölti idejét, és hogyan érzi magát a különböző tevékenységek alatt. Azonban ahhoz, hogy rájöjjön, mit érez, nincs szükség kifinomult kísérletekre. Legyen kreatív, és találja ki saját önanalízisének módszerét. Az ókori görög filozófia alapja az ismerd meg önmagad szentenciája. Az önismeret felé vezető úton az első lépés, hogy legyen világos elképzelése róla, milyen tevékenységekkel tölti az életét, és hogy ezek közben hogyan érzi magát.

Kezdjen többet csinálni abból, amit szeret, és kevesebbet abból, amit utál. Néhány hét önmonitorozás után üljön le a naplójával vagy a jegyzeteivel, és kezdje el elemezni őket. Ez megint csak igényel némi kreativitást, de a mindennapi élet legfőbb mintázatainak kiszűrése nem okozhat különösebb nehézséget. Nem sokkal nyakatekertebb dolog, mint bolti árakat összehasonlítani vagy tőzsdei grafikonokat elemezni, és hosszú távon sokkal, de sokkal fontosabb.

Valószínűleg rájön majd, hogy ellentétben azzal, amit gondolt, a házastársával töltött alkalmak során jókat beszélgettek, és pihentnek érezte magát, vagy hogy munkahelyén a stressz és a kellemetlenségek ellenére is jobban érezte magát, mint amikor televíziót nézett. Vagy éppen ellenkezőleg, hogy amíg dolgozott, egyfolytában kedvetlennek érezte magát, és unatkozott. Miért volt annyira ingerült a gyerekeivel? Türelmetlen azokkal szemben, akikkel együtt dolgozik? Jókedvű, amikor az utcán sétált?

Lehet, hogy soha nem jön rá a mély indítékokra, amelyek választ adnak ezekre a kérdésekre. Talán nincsenek is mély indítékok. A lényeg, hogy mihelyst tisztában van vele, milyen a mindennapi élete, és ezt miként éli meg, könnyebb lesz irányítania. Érzéseinek mintázata talán azt mutatja, hogy munkát kell változtatnia – vagy meg kell tanulnia több áramlatot vinni a munkájába. Vagy hogy több időt kellene a szabadban töltenie, vagy meg kellene találnia a módját, hogy érdekesebb dolgokban vegyen részt a gyerekeivel. Fontos, hogy gondoskodjon róla, hogy az élmény minőségében minél kifizetődőbben használja fel lelki energiáját.

Az egyetlen módja annak, hogy kreatívak maradjunk, ha bizonyos technikák segítségével, melyek számunkra előnyös módon szervezik az időt, a teret és cselekedeteinket, elkerüljük az elhasználódást, mellyel létünk jár. Ez azt jelenti, hogy olyan napirendet kell kidolgoznunk, amellyel megóvhatjuk az időnket, és elkerülhetjük figyelmünk elkalandozását, hogy környezetünket úgy kell alakítani, hogy jobban összpontosíthassunk, hogy el kell hagyni az értelmetlen, csupán nyűgöt jelentő munkákat, amelyek kiszívják lelki energiánkat, és az így megspórolt energiát a számunkra igazán fontos dolgoknak kell szentelnünk. Sokkal könnyebb egyéni szinten kreatívnak lenni, ha hétköznapi életünkben maximalizáljuk a tökéletes élményt.

Belső vonások

Miután megtanultuk, miként lehet felszabadítani a csodálkozás és az áhítat kreatív energiáját, majd megtanultuk ezt az idő, a tér és a cselekedetek szervezése révén megvédeni, a következő lépés az, hogy ezekből a támogató struktúrákból a lehető legtöbbet a személyiségünk részévé tegyünk. A személyiségre úgy tekinthetünk, mint a gondolkodás, az érzés és a cselekvés megszokott módjaira, mint a lelki energia vagy a figyelem felhasználásának többé-kevésbé egyedi mintázatára. Bizonyos vonások a többinél nagyobb valószínűséggel vezetnek személyes kreativitáshoz. Lehetséges a személyiséget oly módon újraformálni, hogy kreatívabbá váljon?

Felnőttek számára nehéz feladat a személyiség megváltoztatása. A személyiséget formáló viselkedési szokások egy részének alapját a temperamentum adja, vagyis az a konkrét genetikus örökség, amely egy személyt nagyon félénkké vagy agresszívvé, vagy könnyen kizökkenthetővé tesz. A temperamentum ezután kölcsönhatásba lép a társas környezettel szülőkkel, családdal, barátokkal, tanárokkal –, és bizonyos viselkedési szokások felerősödnek, mások gyengülnek vagy elfojtódnak. A kamaszkoron túljutva számos ilyen viselkedési szokás megszilárdul, és nem könnyű attól eltérő módon figyelmet szentelni valaminek – gondolkodni, érezni vagy cselekedni –, mint amit vonásaink lehetővé tesznek.

Nem könnyű, de nem is lehetetlen. A mi kultúránkban furcsa mód több millió dollárt költünk arra, hogy megpróbáljunk jobban kinézni, személyiségvonásainkkal kapcsolatban viszont a fatalista hozzáállást választjuk – mintha ezek megváltoztatása meghaladná felkészültségünket Ha minden diétázásba, kozmetikába és öltözködésbe ölt energiánkat más célra fordítanánk, a világ anyagi problémáit könnyedén megoldhatnánk. Ennek az energiának azonban a nagy részét elpazaroljuk, mivel azt, ahogy kinézünk, vagy azt, hogy mennyit nyomunk a mérlegen, nehezebb dolog megváltoztatni, mivel ezek jobban függenek genetikai utasításainktól, mint személyiségvonásaink.

A személyiség megváltoztatása azt jelenti, hogy új figyelmi mintázatokat kell elsajátítanunk. Hogy más dolgokra figyeljünk, és máshogy tekintsünk rájuk; hogy megtanuljunk az általunk megtapasztalt dolgokról új gondolatokat, új érzéseket kialakítani. Temperamentumát tekintve John Gardner szélsőségesen introvertált volt Félénk és visszahúzódó, kimért és érzelemmentes. Ez egy adott pontig jó szolgálatot tett neki, amikor azonban negyvenes éveiben egy alapítvány vezető beosztású munkatársa lett, észrevette, hogy elijeszti a hozzá támogatásért jelentkezőket Amikor elmesélték neki terveiket, valamilyen reakciót reméltek tőle, valamiféle visszajelzést, de az elfogulatlan hallgatáson kívül mást nem kaptak.

Ekkor Gardner elhatározta, hogy extrovertáltabb lesz. Mosolyt erőltetett magára, rábírta magát, hogy csevegjen egy kicsit, hogy a beszélgetés során felfedjen valamit a gyengéiből. Nem volt könnyű e mélyen begyökeresedett viselkedési szokását megváltoztatni, de minden apró siker még inkább hatékony vezetővé és kommunikátorrá tette – abban a két tartományban, ahol kreativitása végül a legerősebben jutott kifejezésre. Sohasem lett kimondottan extrovertált, ma már azonban egy melegszívű és törődő ember benyomását kelti beszélgetőpartnereiben – ami potenciálisan mindig megvolt személyiségében, de korábban nem tudta kimutatni.

Ha nagyon merev vagy a munkánk jellegéhez nem illeszkedő viselkedési szokásokkal éljük le életünket, azzal gátoljuk kreatív energiánkat, vagy elpocsékoljuk. Ezért nem árt átgondolni, hogy miként alkalmazhatjuk a mindennapi életben hasznosnak ígérkező vonásokra mindazt, amit a kreatív egyéniségek életéből megismertünk.

Dolgozza ki azt, ami hiányzik Önből. Előbb-utóbb mindannyian specializálódunk bizonyos vonásokban, ami legtöbbször azt jelenti, hogy a bennünk kialakultakkal ellentétes vonásokat elhanyagoljuk. Például, ha valaki azt tanulja meg, hogy versengő legyen, valószínűleg nagyon nehezére esik együttműködni; egy intuitív, szubjektív egyéniség általában előbb-utóbb bizalmatlan lesz az objektivitással szemben. Annak ellenére, hogy Arisztotelész kétezer-ötszáz éve rájött, hogy az erény az olyan ellentétes vonások, mint a bátorság és gyakorlati bölcsesség közötti arany középutat jelenti, még mindig a könnyebb utat, az egydimenziós személyiséget választjuk.

Amint tudjuk, a kreatív egyének általában kivételt képeznek e szabály alól. A személyiségüket leíró tíz legfontosabb kettősséget a harmadik fejezetben mutattam be. Ennek lényege, hogy mindenki fel tudja erősíteni a polaritás hiányzó oldalát Amikor egy extrovertált személy megtanulja introvertáltként megélni a világot, és fordítva, az olyan, mintha felfedezné a világ egy teljesen hiányzó dimenzióját Ugyanez történik, ha valaki nőies, de elsajátítja a férfiasnak tartott viselkedésmódot Vagy amikor egy objektív, analitikus személy elhatározza, hogy a változatosság kedvéért az intuíciójára bízza magát Ezekben az esetekben mindannyiszor egy új élményvilág tárulkozik fel előttünk, ami tulajdonképpen azt jelenti, hogy megduplázzuk, majd újra megduplázzuk életünk tartalmát.

Kezdetnek jó ötletnek tűnik a legnyilvánvalóbb vonásait azonosítani, azokat, amelyekkel barátai írnák le Önt – például „vakmerő” vagy „zsugori” vagy „intellektuális”. Ha saját ítéletében nem bízik, megkérheti egy barátját, hogy segítsen. Miután azonosított egy központi vonást, elkezdhet próbálkozni az ellentétével. Ha Ön alapvetően vakmerő, képzelje el egy jövőbeli tervét vagy egy leendő kapcsolatát, és ahelyett hogy belerohanna, próbálja a lépéseit gondosan és nagy türelemmel megtervezni. Amennyiben Ön zsugori, szórja kicsit a pénzét Ha Ön intellektuális, vegyen rá valakit, hogy magyarázza el önnek, hogy miért olyan nagyszerű sport a foci, és próbáljon ennek az ismeretnek a fényében végignézni valamilyen labdajátékot. Tegyen újabb és újabb felfedezéseket, hogy milyen önmaga ellentétének lenni.

Elsőre nem lesz könnyű, és csak időpocsékolásnak tűnik majd. Miért próbáljon meg spórolni, amikor élvezi a pazarlást? Miért bízzon az intuíciójában, amikor annyira jól érzi magát a bőrében racionális emberként? A viselkedési szokások megtörése kicsit olyan, mintha eltörnénk a saját csontunkat. Ám a tudat, hogy a világot új szemszögből tapasztalja meg, folytonos próbálkozásra kell hogy sarkallja, s ezáltal élete jelentős mértékben gazdagodni fog.

Váltson gyakran a nyitottságról a bezárkózásra. Talán a legfontosabb kettősség, amelyet a kreatív emberek képesek integrálni, hogy képesek egyfelől nyitottnak és befogadónak lenni, másfelől fókuszálni és keményen küzdeni. A jó tudósoknak, akárcsak a jó művészeknek, hagyniuk kell, hogy gondolataik játékosan kalandozzanak, máskülönben nem fognak új tényeket, új mintázatokat, új viszonyokat felfedezni. Ugyanakkor képesnek kell lenniük kritikusan értékelni minden újat, amivel találkoznak, az álújdonságokat rögtön el kell felejteniük, azután pedig a kevés ígéretes újdonság kidolgozására és megvalósítására kell koncentrálniuk.

Mivel ez ennyire központi vonás, a gyakorlása különösen fontos. Vegye az egyik olyan feladatot, amit munkája során gyakran kell csinálnia – például egy heti riport megírása az egyik projektről, amelyben részt vesz. Először pihentesse az agyát, ha teheti, nézzen ki az ablakon, vagy hagyja, hogy tekintete cél nélkül kalandozzon íróasztalán és irodáján. Most próbálja megfogni a projekt legfontosabb kérdéseit. Ne csak értelmével próbálja megragadni, hanem zsigeri szinten is, érzelmileg. Mi az, ami igazán fontos? Mi az, ami tetszik benne? Mi az, amitől fél? Vagy próbáljon képeket generálni a fejében, olyanokat, mint egy film jelenetei. Képzelje el a projekt résztvevőit. Most éppen mit csinálnak? Mit mondanak egymásnak?

Ezután próbáljon meg leírni néhány szót egy füzetbe vagy a számítógépébe. Bármit, ami a projekttel kapcsolatos érzéseiről vagy a fejében lepörgetett filmről eszébe jut. Olyan szavakat, melyekkel le lehet írni tényeket, eseményeket vagy személyeket. Ha már leírt néhány szót, próbálja ki, hogy tud-e belőlük írni egy történetet – ez nem okozhat különösebb nehézséget. A történet, amely ebben a fázisban Ön előtt áll, az Ön legintenzívebb érzéseit mutatja arról, ami a projektben zajlik.

Ez az a pont, ahol a hangsúlyt át lehet tenni a nyitottságról az önfegyelemre. Kezdje el megfontoltan válogatni a szavait, észben tartva csoportjának, osztályának vagy a vállalata egészének céljait, valamint a jelentést olvasó főnökeinek érdekeit, ízlését és előítéleteit. Hatékony és meggyőző szeretne lenni. Ezért vonultassa fel minden készséget, hogy olyan jelentést írjon, amely a véleményét a lehető legvilágosabban és legtömörebben adja vissza. Amennyiben sikerül az elején intuitíve befogadóvá, később pedig racionálisan kritikussá válnia, a jelentés jelentősen kreatívabb lesz ahhoz képest, mint amit akkor produkált volna, ha e stratégiák közül csak az egyikre támaszkodik.

Az egyik végletről a másikra történő váltás a kapcsolatokban – barátok, házastársak vagy szülők és gyerekek viszonyában – is fontos. Ahhoz, hogy egy kapcsolat működjön, elengedhetetlen, hogy odafigyeljünk a másik személyre, hogy megpróbáljuk elképzelni, miért mondja azt, amit, mit érez, és hogyan látja a világot. Elengedhetetlen, hogy szükség esetén perspektívát váltsunk, kompromisszumot kössünk, hogy másképp értelmezzük a világot, és másképp cselekedjünk, hiszen ez az, amit a másik fél valósága megkövetel. Mindazonáltal éppen ugyanennyire fontos, hogy megtartsuk saját vélekedéseinket és perspektívánkat. Egy kapcsolatban képesnek kell lennünk rá, hogy egyik pillanatról a másikra váltogassuk a sajátunkat és a másik fél szemszögét. Csak azért láthatunk mélységet, mert két szemünk két némileg eltérő perspektívát közvetít. Mennyivel mélyebben láthatunk, ha a két szem helyett négyre támaszkodunk! Ez a kettős látás megint csak megduplázza a világ általunk megtapasztalt gazdagságát, és lehetővé teszi, hogy kreatívan reagáljunk rá.

Törekedjen az összetettségre. A lelki összetettség általános feltételeinek egyike az a képesség, hogy egy vonásról annak ellentétére váltsunk. Az összetettség minden rendszer jellemzője, a legegyszerűbb amőbától a legkifinomultabb emberi kultúráig. Ha valamiről azt mondjuk, hogy összetett, ezen azt értjük, hogy nagyon differenciált rendszer – nagyon sok megkülönböztethető része van –, és egyben azt is, hogy nagyon integrált rendszer – a számos rész zökkenőmentesen működik együtt. A differenciált, de nem integrált rendszer bonyolult, de nem összetett – kaotikus és zűrzavaros. Az integrált, de nem differenciált rendszer merev és redundáns, de nem összetett. Úgy tűnik, az evolúció az összetett rendszereket részesíti előnyben; vagyis az egyszerre differenciált és integrált rendszereket.

Az összetettség az emberi személyiségre is jellemző. Bizonyos emberek integráltak, de nem nagyon differenciáltak: Néhány elvhez, véleményhez vagy érzéshez ragaszkodnak. Kiismerhetőek. Unalmas, egydimenziós, merev ember benyomását keltik. Másoknak többféle véleményük van, változékonyak, és mindig valami új és más dolog eléréséért küzdenek, de azt a benyomást keltik, hogy nincs magjuk, nincs bennük állandóság, nincs uralkodó szenvedélyük. Differenciált tudatuk van, ami nem megfelelően integrált. E létutak közül egyik sem túlságosan kielégítő.

Amint láttuk, a kreatív emberek személyisége jellemzően viszonylag összetett. Sem a centrifugális, sem a centripetális erő nem kerekedik felül – képesek egyensúlyban tartani azokat a tendenciákat, amelyek hatására mások egyre inkább befelé fordulnak, amíg kemény páncéllá nem keményednek, megint mások pedig véletlenszerűen csaponganak. Egy kreatív személy erősen individualizált. A saját csillagát követi, és saját pályát teremt magának. Ezzel együtt mélyen átitatják kultúrája hagyományai; elsajátítja és tiszteletben tartja a tartomány szabályait, és fogékony a terület véleményére – amíg e vélemények nem kerülnek konfliktusba a személyes tapasztalattal. Az összetettség e két ellentétes tendencia termékeny kölcsönhatásának-eredménye.

A pszichológiai összetettség azonban nem csupán a kreatív egyéniségek számára fenntartott fényűzés. Mindenkinek, aki teljes mértékben meg akarja élni, hogy mit jelent embernek lenni, és aki a tudat evolúciójából ki akarja venni a részét, érdemes egy összetettebb személyiség felé törekednie. Ehhez fel kell tárnunk, és fel kell erősítenünk a jelenleg hiányzó vonásokat, meg kell tanulnunk nyitottságról önfegyelemre váltani, mindezt az élet csodája iránt tanúsított áhítat és kíváncsiság kontextusában. Az összetettség fogalma révén mélyebb szinten is megérthetjük, hogy ezt miért fontos elérni. Ha teljes mértékben kifejezésre juttatjuk azokat a tendenciákat, amelyeknek birtokában vagyunk, a jövőt megteremtő energia részévé válunk.

A kreatív energia alkalmazása

A gondolkodásnak a kreativitásban betöltött szerepéről mostanáig semmit sem szóltam. Ennek az az oka, hogy amennyiben a motivációk, a viselkedési szokások és a személyiség rendben van, túl vagyunk a nehezén. Az egyén kreatív energiái ettől elkerülhetetlenül szabadabban áramlanak. Mindazonáltal azt is hasznos mérlegelni, hogy milyen mentális műveletek mozdítják elő az újszerű megoldásokat azokra a problémákra, amelyekkel a mindennapi élet tartományában találkozunk

A problémák feltárása

A kreatív embereket folyton meglepetések érik. Nem feltételezik, hogy értik, ami körülöttük zajlik, és azt sem feltételezik, hogy bárki más érti. Megkérdőjelezik a nyilvánvalót – nem azért, hogy ellentmondjanak, hanem mert mindenki más előtt észreveszik az elfogadott magyarázatok hiányosságait. Még azelőtt ráéreznek egy problémára, mielőtt nagy általánosságban felfigyelnének rájuk, és képesek mibenlétüket definiálni.

A reneszánsz művészeket azért tartjuk olyan kreatívnak, mert a humanista tudósokat és mindenki mást megelőzve képesek voltak kifejezni az emberi lélek felszabadulását a vallási hagyomány béklyói alól. A festészetben a perspektíva használata eltörölte a bizánci kompozíció sík hierarchikus rendjét. A kifejezés, a mozgás és a mindennapi témák beemelése a képi művészetbe az emberi élményt emelte abba a jelentős pozícióba, amelyet korábban a vallási eszmék statikus ábrázolása foglalt el. A reneszánsz művészek kifejezett szándék nélkül, anélkül hogy világosan látták volna tetteik következményeit, megváltoztatták világszemléletünket.

A művészek kreativitása ebben a században is az emberi létállapot új perspektívájának a kialakításából állt, jóllehet ezúttal jóval pesszimistább szemléletről van szó. A vizuális művészetekben, a zenében és az irodalomban zajló kubista, absztrakcionista és expresszionista kísérletek a társadalomtudományok relativizmusának és a filozófia dekonstrukcionizmusának előfutárai voltak. Ezek látható formában fejezték ki korunk problémáit: A közös értékrend hiányát, a végső válaszokat kínáló vallásokba vetett hit megrendülését, a fejlődésbe vetett hitnek a két világháború és szörnyűségeik miatt bekövetkezett elvesztését – ezeket mind előrevetítették a modern művészetet benépesítő torz, elkínzott és véletlenszerű ábrázolások.

Ha a mindennapi életben megtanul kreatívnak lenni, lehet, hogy nem fogja megváltoztatni a következő generációk világszemléletét, de meg fogja változtatni azt, ahogy Ön éli meg a világot. A mindennapok tartományában azért fontos a problémák feltárása, mert ez segít az élményeit befolyásoló, de máskülönben esetleg észrevétlenül hagyott kérdésekre koncentrálni. E készség gyakorlásához érdemes kipróbálnia a következő javaslatokat.

Találja meg a módját, hogy kifejezésre jutassa azt, ami mozgatja Önt. A kreatív problémák általában az élet olyan területein merülnek fel, amelyek az egyén számára személyesen fontosak. Láttuk, hogy sokan voltak árvák azok között, akik később megváltoztattak egy tartományt. A fiatal személy életére hatalmas hatással van a szülő elvesztése. De pontosan mi ez a hatás? A szomorúság, a megkönnyebbülés érzésével jár? Vagy megnövekedett felelősséggel? Vagy szabadsággal? Még szorosabb kapcsolattal az életben maradt szülővel? Hacsaknem vagyunk képesek szavakkal, gondolatokkal, esetleg vizuális vagy zenei formában kifejezve enyhíteni a veszteség hatását, a szülő halála kezdetben valószínűleg kegyetlen fájdalmat okoz, mely átválthat általános depresszióba, idővel viszont a seb gyógyul, vagy tudattalanul feldolgozódik a racionális irányítás hatókörén kívül.

A kisgyermekkor egyéb problémái lehetnek a szegénység, a betegség, az erőszak, a magány, a mellőzöttség és a szülői elhanyagolás. Később az élet során a gyötrelmek oka lehet a család, a házastárs vagy a közösség vagy bolygónk állapota. Kisebb aggodalmat generálhat egy·egy átmeneti veszély is: egy főnök szemöldökráncolása, a gyerek betegsége, a tőzsdei portfolió értékének változása. Ezek mindegyike hatással van az életminőségre. Azonban amíg nem tudja megnevezni, nem fogja tudni, hogy mi bántja. Egy probléma megoldásának első lépése, hogy felfedezzük a problémát, hogy a homályos gyötrelmet konkrét problémaként fogalmazzuk meg, amelyre már lehet megoldást keresni.

A lehető legtöbb nézőpontból vizsgálja meg a problémákat. Ha tudja, hogy problémája van, mérlegelje különböző szemszögből. Már a probléma megfogalmazása is többnyire magában hordozza a probléma okait felfedő magyarázatot. A problémákat elsőre már kipróbált és bevált elő ítéleteink alapján skatulyázzuk be. Ha házastársunkkal nézeteltérésünk támad, rögtön azt feltételezzük, hogy mi vagyunk ártatlanok, és a másik fél a hibás. Lehet, hogy ez legtöbbször így van, de biztosan nem mindig. A legreálisabb feltételezés, hogy mindkét fél hibás, a kérdés pedig annak megértése, hogy mi motiválta az egyik, illetve a másik felet arra, hogy a vitában az adott álláspontra helyezkedjen.

Akkor se higgyen a látszatnak, amikor a vita a felszínen egyetlen dologról, például pénzről szól. A valós nézeteltérés lehet, hogy a pénzügyi döntésről és így a hatalomról szól; vagy szólhat a tisztelet hiányáról vagy a kapcsolatba fektetett lelki energiamennyiség egyenlőtlen megoszlásaról. Ahogyan a probléma természetét definiálja, az döntően befolyásolja a végső soron működőképes megoldás jellegét.

A kreatív egyének nem sietik el a probléma természetének definiálását; több szemszögből is megvizsgálják a helyzetet, és a megfogalmazást hosszú ideig meghatározatlanul hagyják. Különböző okokat és indítékokat vesznek számításba. A történésekkel kapcsolatos megérzéseiket először saját fejükben, majd a valóságban is tesztelik. Kísérleti megoldásokkal próbálkoznak, és ellenőrzik sikerüket – és amennyiben a bizonyítékok arra utalnak, hogy rossz irányba indultak el, készek újrafogalmazni a problémát.

A hétköznapi problémafeltárás elsajátításának jó módszere, ha meg· áll, amikor úgy érzi, hogy problémája van, és megpróbálja kihozni magából a legjobb megfogalmazást. Ha Ön helyett valaki mást léptettek elő, a problémát úgy definiálhatja, hogy: „Ez azért történt, mert a főnök nem kedvel engem.” Amint ezt megtette, fordítsa meg a megfogalmazást: „Azért történt, mert én nem kedvelem a főnökömet.” Értelmesnek tűnik a problémának ez a megközelítése? Lehet, hogy legalábbis részben igaz? És rögtön ezután vegyen sorra még néhány eshetőséget: „Azért történt, mert nem tartottam lépést a változó munkával annyira, amennyire kellett volna” vagy „Újabban túlságosan megzavart, ami otthon történik, és ez hatással volt a teljesítményemre”. Melyik megfogalmazás áll a legközelebb a probléma megjelenítéséhez? Bizonyos mértékben talán mindegyik igaz, munkatársa előléptetése pedig több egymástól független ok elkerülhetetlen következménye volt.

Lehetséges, hogy végül úgy dönt, hogy a tény, hogy nem kapta meg az előléptetést, egyáltalán nem jelent problémát. Azzal, hogy nem Önre esett a választás, lehet, hogy több időt tölthet otthon, vagy több ideje lesz valami új dolgot megtanulni, lelki energiáit valami más feladatnak szentelni. Lehet, hogy rájön, hogy a probléma a versenyszelleme volt, az ambíciója, a tény, hogy minden energiáját a munkahelyi előmenetelének szentelte, ahelyett hogy magáért a munkáért végzett volna jó munkát, vagy ahelyett hogy teljesebb életet élt volna. Vagyis ahelyett, hogy probléma lenne, a meghiúsult előléptetés valójában egy alapvetőbb probléma megoldása felé tett első lépés.

Talán e megfogalmazások egyike sem „helyes” abban az értelemben, hogy megfelelően megállapítanák az esemény okait. A probléma természetének azonosítása mindazonáltal rendkívül fontos, mivel a kővetkező lépés ettől függ. Azzal, hogy megnevezi a problémát, és okokat tulajdonít neki, nemcsak a múltat, hanem, ami még ennél is fontosabb, a jövőt fogja alakítani. A kreatív egyéniségek élete ebben az értelemben kevésbé meghatározott, mint legtöbbünk élete. Mivel időt szakítanak rá, hogy a velük történtek lehetséges magyarázatai közül jóval többet gondoljanak át, ezért jóval szélesebb körű és kevésbé kiismerhető választási lehetőségeik vannak.

Gondolja át a problémájából adódó következtetéseket. Miután készen áll a megfogalmazással, elkezdheti mérlegelni a lehetséges megoldásokat. Természetesen még az olyan egyszerű problémák is, mint a „Joe-t nevezték ki helyettem”, hihetetlenül sokfélék lehetnek, attól függően, hogy miként fogalmazta meg, és ennélfogva milyen okokat tulajdonított neki. Megoldás lehet egy munkától független érdeklődési kört találni, vagy kiismerni és megszeretni a főnököt, vagy felzárkóztatni a munkához szükséges felkészültségünket – vagy egy kicsi ezek mindegyikéből.

Ebben a fázisban is kifizetődő, ha sokféle megoldást végiggondolunk, eltérő lehetőségeket mérlegelünk. A kreatív egyének egy sor alternatív megoldással kísérleteznek, egészen addig, amíg nem győződnek meg róla, hogy megtalálták azt, amelyik a legjobban működik. Amint kigondol egy jó megoldást, megint csak hasznos ennek ellenkezőjét is elképzelni. Még a legtapasztaltabbak sem tudják előre megmondani, pusztán gondolkodás révén, hogy melyik megoldásnak lesz kellő hatása. Szóval gyakran az adja a legkreatívabb megoldást, ha először kipróbáljuk a probléma megközelítésének egy módját, aztán egy ideig egy másik taktikával próbálkozunk, aztán pedig összehasonlítjuk az eredményeket. Jó gyorsnak és következetesnek lenni. Azonban ha kreatív szeretne lenni, hajlandónak kell lennie megkockáztatni, hogy néha határozatlannak tűnjön.

Vágjon bele a megoldásba. A problémák kreatív megoldása folytonos kísérletezéssel és javítgatással jár. Minél tovább tudja nyitva tartani a lehetőségeket, annál valószínűbb, hogy a megoldás eredeti és megfelelő lesz. Azok a művészek, akik eredetibb műveket készítenek, festés közben változtatják meg technikájukat, és festményeik kevésbé bejósolható módon fejlődnek a vásznon, mint a kevésbé eredeti művészeké. Ez azért van, mert az eredeti művész inkább kész a kialakuló műből tanulni; éberen figyeli a váratlan megjelenését, és amennyiben egy jobb megoldás bukkan föl, hajlandó követni. Hasonlóképpen a kreatív írók gyakran kezdenek bele egy történetbe úgy, hogy nem tudják, mi lesz a vége; a befejezés az alakuló történet logikáját követve jelenik meg.

Hogyan alkalmazható ez a kreativitásra a mindennapi élet tartományában? Vegyünk egy abszurdan banális példát: ha Ön partit szervez, és gondoskodni akar róla, hogy az asztalnál ülők elrendezése a legmegfelelőbb legyen a vendégek elegyüléséhez, érdemes ülés rendet csinálnia. Am ha a vacsora kezdetére észreveszi, hogy az ülésrend szerint egymás mellé ültetendő vendégek közül néhányan hűvösen viselkednek egymással, lehet, hogy érdemes az utolsó pillanatban megváltoztatni az ülésrendet. Ha pedig a vacsora unalmasnak bizonyul, a kávéra és a desszertre meg kell próbálnia más kombinációban csoportosítania vendégeit.

Ez a fajta rugalmasság csak akkor működik, ha a megoldás folyamatára komoly figyelmet fordít, és eléggé érzékeny a visszajelzésekre ahhoz, hogy amint új információ birtokába jut, módosíthassa az események folyását. A legtöbb ember problémái kezelésében azért részesíti előnyben a rutint és a kipróbált, valamint bevált megoldásokat, mert ez kevesebb lelki energiát igényel. Tulajdonképpen nem tehetjük meg, hogy minden pillanatban kreatívak legyünk, mert hamar túlfeszítenénk figyelmünk határait, és összeesnénk. A rutinnal sokat takarítunk meg. De nagyon is érdemes tudni, hogy miként állhatunk elő egy kreatív megoldással, ha szükség van rá, és megspórolhatjuk az erőfeszítést.

Divergens gondolkodás

Nem minden gondolkodási folyamatnak része a probléma megoldása. Előfordul, hogy arra kérnek meg bennünket, hogy mások mondandójára adjunk választ, vagy hogy egy eseményre reagálva kreáljunk ötleteket, anélkül hogy bármi konkrét problémát kellene megfogalmazni és megoldani. E kevésbé fókuszált mentális feladatok elvégzésére léteznek többé vagy kevésbé kreatív módszerek. Egy barátommal beszélgetve használhatok elcsépelt frázisokat, vagy megpróbálhatok újszerű és odaillő dolgokat mondani, ami jobban képviseli pillanatnyi gondolataimat. Használhatok kész paneleket, vagy próbálkozhatok a közös élményeinkre épülő életszerűbb képekkel.

A személyes kreativitás növelésére tervezett legtöbb üzleti program erre a konkrét aspektusra fókuszál. A divergens gondolkodás három olyan dimenzióját próbálják fejleszteni, amelynek általában fontos szerepet tulajdonítanak a kreativitásban: a fluenciát, vagyis annak fortélyát, hogy miként lehet nagy mennyiségű választ produkálni; a flexibilitást, vagyis az egymástól különböző ötletek produkálására való hajlamot; és az eredetiséget, ami a kitermelt ötletek ritkaságát jelenti. A brainstorming-programok a résztvevők ötleteinek és válaszainak fluenciáját, flexibilitását és eredetiségét növelő módszerek. Ugyanezeket az eredményeket akkor is elérheti, ha kézbe veszi a dolgokat, és követi az alábbi tanácsokat.

Rukkoljon elő annyi ötlettel, amennyivel csak tud. Ha írásban kell köszönetet mondania valamiért, vagy meg kell írnia egy jelentést vagy egy levelet, azonosítsa a kulcsszót, és próbáljon minél több szinonimát találni. Ha elakad, használjon szótárt. Vagy az azonos dolgot jelentő szavak helyett váltson olyan jelentésekre, amelyek hasonlóak, de eltérő irányba vezetik. Először menjen a mennyiségre, később kritikusabb lesz, és minőségi alapon szerkeszt majd.

Ha hétvégét vagy nyaralást tervez, tegye ugyanezt: Először hozzon fel annyi lehetőséget, amennyi csak eszébe jut, még akkor is, ha ezek nem túl értelmesek. Egy őrült ötlet kizökkentheti és új mederbe terelheti gondolatait, és olyan elfogadhatóbb alternatívákhoz vezethet, amelyekre egyébként nem gondolt volna. Ha ruhát vásárol egy bevásárlóközpontban, ne menjen nyílegyenesen a már ismert emeletre, hanem próbálja ki a legnagyobb választékot, amit csak ideje enged. Böngéssze át a megszokott kategóriákon kívül eső könyveket. Ha főnöke megkérdezi a véleményét, ne csak kedvenc, kiismerhető és saját érdekein alapuló nézőpontját ossza meg vele. Lepje meg egy egész sor új gondolattal, alternatívával és lehetőséggel – hogy Ön milyen vad elképzelésekkel állhat elő, az csak azon múlik, hogy ő mennyire konzervatív.

Legyen minél több különböző ötlete. A mennyiség fontos, de a redundanciát próbálja kerülni. A változatosság a beszélgetésben, a zene-, az ételválasztásban általában örvendetes dolog. Kifizetődő megtanulni, miként lehet beszélgetéstémát, éttermet, előadástípust, öltözködési stílust váltani. A Motorolát vezető Robert Galvin egy egyszerű gondolatgyakorlatot fejlesztett ki: Ha bármikor valaki mond valamit, megkérdezi magától: Mi lenne, ha ennek a fordítottja lenne igaz? Mások igazára alternatívákat elképzelni valószínűleg az esetek 99 százalékában hasztalan. De azzal az egy alkalommal, a divergens perspektívára való átváltás gyakorlata nemcsak eredeti, hanem hasznos meglátással is szolgálhat.

Próbáljon valószerűtlen ötletekkel előállni. Az eredetiség a kreatív gondolkodás egyik védjegye. Ha arra kérik, hogy találjon ki nevet egy gyereknek, vagy találja ki, hogy mire lehetne egy gemkapcsot használni, vagy mit lehetne csinálni egy partin, a kreatív személy valószínűleg olyan válaszokat ad, amelyek eltérnek a többség válaszaitól. De ezek nem bizarr válaszok lesznek. Amint az emberek meghallják őket, azt fogják mondani: „Hát persze! Hogy ez nekem miért nem jutott eszembe!”

Az eredeti gondolkodást nehezebb megtanulni, mint azt, hogy miként legyünk fluensek és flexibilisek. Ehhez olyan minőségérzetet kell kialakítani, ami a másik kettőhöz nem szükséges. Az egyik gyakorlat abból áll, hogy mindennap kiválaszt egy újságcikkbekezdést, és megpróbál ugyanazokhoz a gondolatokhoz egyedibb, emlékezetesebb kifejezésmódot találni. Ha a bekezdés túl unalmas vagy homályos, cserélje másikra. Vagy megvizsgálhatja az irodáját vagy a nappaliját, és megkérdezheti önmagától, hogy vajon a helyiség az Ön saját ízlését tükrözi-e, és ha nem, mit tehetne azért, hogy saját egyedi énjével nagyobb harmóniába hozza.

Ha a munkája részeként gyakran kell tárgyalásokra és konferenciákra mennie, kialakíthatja azt a szokást, hogy az asztalnál ülő felek mondandóiról rövid összefoglalókat ír. Ezután az elhangzottakhoz képest gyorsan új alternatívákkal állhat elő, vagy az addigi szempontokat egy átfogóbb szemléletbe integrálhat ja. A korábbi álláspontján alapuló nézetek közlése helyett a találkozón kialakuló erővonalakat használja fel arra, hogy új gondolkodásmódot kínáljon a felmerülő ügyekkel kapcsolatban.

A divergens gondolkodásmód nagyobb figyelmet igényel, mint a szokásos konvergens stílus. Mint általában, több energiába kerül kreatívnak lenni, mint rutinok mentén gondolkodni. Ezért választania kell, hogy mikor próbálkozzon a kreativitással, és mikor nem; máskülönben kiéghet egy intenzív eredetiségrohamban.

Válasszon magának tartományt

Ha a kreativitás egy konkrét tartomány megváltoztatásából áll, akkor a személyes kreativitás az egyén saját élettartományának megváltoztatásából áll. Egy fizikust akkor nevezünk kreatívnak, ha megváltoztatja azt, ahogy a fizikával foglalkoznak; azt a személyt, aki képes saját életét megváltoztatni, személyesen kreatívnak nevezzük. Az egyéni élet tartománya a lelki energiát megkötő szabályokból és azokból a viselkedési szokásokból és gyakorlatokból áll, amelyek meghatározzák, hogy mit teszünk nap mint nap. Ezt a tartományt az határozza meg, hogy miként öltözködünk, hogyan dolgozunk, milyenek a kapcsolataink, és ha ezeken javítani tudunk, egész életminőségünket tesszük jobbá. A javaslatok e fejezetben arról szóltak, hogy miként lehet növelni a kreativitást a hétköznapi élet tartományában.

És bár az egyéni élet nagyon összetett lehet, kiterjedése egyúttal korlátozott is. Sok minden, ami az életet érdekessé és értelmessé teszi, speciális tartományokhoz tartozik: A zene, a főzés, a költészet, a kertészkedés, a bridzs, a történelem, a vallás, a baseball és a politika saját speciális szabályaikkal rendelkező szimbolikus rendszerek, minden individuális életen kívül létezőek. Ezeken kívül még ezer ilyen rendszer alkotja a kultúrát, mi pedig azáltal válunk emberivé, hogy az általuk létrehozott lencsén keresztül látjuk a világot. Annak, aki megtanul e tartományok egyikének szabályai szerint működni, megvan az esélye, hogy saját kreativitását óriási mértékben kitágítsa.

Túl sok ember feltételezi, hogy a világon a legtöbb dolog elérhetetlen számára. Van, aki a képzőművészetet tartja képességei felett állónak, mások a sportot vagy a zenét. Vagy a táncot, a tudományt, a filozófiát – a „nem nekem való” dolgok listája végtelen lehet. És igaz, hogy bizonyos tartományok egyszerűen nem illenek bizonyos emberekhez. A probléma általában azonban az, hogy a kulturális erőforrásokat nem használják ki kellőképpen. Vagy tudatlanság, vagy alacsony önbecsülés, vagy korán kialakult gondolkodási szokásaink miatt leértékeljük azt a lehetőséget, hogy jók lehetünk sok mindenben, ami másokat boldoggá tesz. Malcolm X-nek számos börtönévébe telt, míg felismerte a vallás és a politika hatalmát, valamint azt, hogy mindkettőben tehetséges.

Kevesen tudjuk előre, hogy milyen tartományokhoz lehet érzékünk. A csodagyerekek már nagyon korán határozott tehetséget mutatnak bizonyos dolgokban, de nem mindannyian vagyunk csodagyerekek, és több évtizeden át kell próbálkoznunk, hogy kitaláljuk, miben vagyunk a legrátermettebbek. Néhányan még a mi mintánkban is csak életük derekán ismerték fel a valódi hivatásuk. És a felismerést gyakran külső tényezők kényszerítették ki, háborúk vagy a szükség, hogy valamit csinálniuk kellett, ami aztán éppen megfelelőnek bizonyult.

Fontos a lehető legtöbb tartományt kipróbálni. Kezdje azokkal, melyeket már most is szeret, aztán térjen át kapcsolódó tartományokra. Ha szeret életrajzokat olvasni, próbálkozzon meg a történelemmel. Az úszás után jöhet a könnyűbúvárkodás, aztán a mélymerülés, és aztán – miért is ne – az ejtőernyőzés. Mindig nehéz megtanulni egy új tartományon belül működni, és ritka a szerelem első látásra. Kell egy bizonyos mértékű kitartás. Ugyanakkor semmi értelme kitartani olyan aktivitás mellett, ami nem nyújt örömöt vagy annak az ígéretét.

Végül rá fog találni néhány tartományra, mely az Ön érdeklődéséhez a legjobban illeszkedik, olyan dolgokra, amiket szeret csinálni, és amelyek kiteljesítik az életét. Ideális esetben ezt a lehető legtöbb tartományban kellene elérnünk. Lelki energiánk korlátozottsága azonban lehetetlenné teszi, hogy néhány elkülönült tevékenységnél többel komolyan foglalkozhassunk.

Ha elmélyed egy tartományban, két veszély leselkedik Önre. Az egyik a függőség; néhány tartomány annyira csábító, hogy minden figyelmét leköti, így munkájára és családjára semmi sem marad. Néhány sakkjátékost annyira beszippant a játék, hogy alapjában véve zombivá válnak; ugyanez igaz lehet a lóversenyre, a műgyűjtésre, a bibliaolvasásra vagy az internetes szörfölésre.

A másik veszély ennek az ellentéte: Annyira diffúzzá, annyira sokrétűvé válik, hogy végül minden egyes tartomány ugyanazt a felszínes élményt nyújtja Önnek. Akár az utazó, aki bár mindenhová elmegy, ugyanaz az unalmas, maradi lélek marad, mint aki utazásai előtt volt, sokan látszólag semmit sem nyernek abból, ha megízlelik a legjobbat, amit a kultúra csak kínálhat. Amint az legtöbbször lenni szokott, a legjobb megoldás nem a szélsőségekben keresendő.

Ahogy megtanul egy új tartományon belül működni, élete biztosan kreatívabbá válik. Ismételten le kell szögezni azonban, hogy ez nem garantálja a nagy K-val írt kreativitást. Egyéni szinten Ön lehet olyan kreatív, amennyire csak tetszik, de ha a tartomány és a terület nem tud együttműködni Önnel – ahogy az szinte mindig történik –, erőfeszítéseit nem jegyzik majd a történelemkönyvek. Ha megtanul szobrászkodni, az csodákat tehet az Ön életével, de ne várja, hogy a kritikusok elájulnak majd a végeredménytől, vagy hogy gyűjtők tapossák ki a házához vezető utat. Az új mémek között élet-halál harc folyik; csak kevesen élik meg, hogy felfigyeljenek rájuk, kiválogassák őket, és hozzáadódjanak a kultúrához. A szerencsének óriási szerepe van abban, hogy kinek a k-jából lesz nagybetű. Azonban ha saját egyéni életében nem tanul meg kreatívvá válni, annak az esélye, hogy a kultúrához hozzájáruljon valamivel, még közelebb esik a nullához. És a végső elszámolásnál nem az számít igazán, hogy hozzákapcsolták-e a nevét egy elismert felfedezéshez, hanem hogy teljes és kreatív életet élt-e.

Függelék – A

A tanulmány interjúalanyainak rövid életrajzi vázlata

Adler, Mortimer J. Férfi. Szül.: 1902. 12. 28. Megh.: 2001. 06. 28. Filozófus, szerző. Amerikai. Díjak: Aquinó-díj, Amerikai Katolikus Filozófiai Társaság (1976). Tiszteletbeli igazgatósági tag, Aspen Institute for Humanistic Studies (Humán Tudományok Aspen Intézete). Szerző: How to read a book (Hogyan olvassunk könyvet) (Charles van Doren társszerzővel, 1940); Six Great Ideas (Hat nagyszerű ötlet, 1981); The Paideia Program (1984). Szerkesztőbizottsági tag: Encyclopcedia Britannica (1974-). Társszerkesztő: Great Books of the Western World (A nyugati világ klasszikusai, 1945-; főszerkesztő, második kiadás, 1990), Syntopicon (1952, 1990); főszerkesztő, The Annals of America (Amerika évkönyve) (21 kiadás, 1968) Művei közül lásd Mortimer J, Adler: Philosopher at Large (Mortimer J. Adler: Filozófus szabadlábon, 1977). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 01. 17.) Életkor: 88 év

Andersen, Jack. Férfi. Szül.: 1922. 10. 19. Megh.: 2005. 12. 17. Újságíró, szerző, író. Amerikai. Díjak: Pulitzer-díj országriportokért (1972). Szerző: The Anderson Papers (Az Anderson-cikkek) (George Clifforddal, 1973); Fiasco (Fiaskó) (James Boyddal. 1973); Egyéb: Művei közül Lásd Confessions of a Muckraker (Egy botrányhajhász vallomásai) (James Boyddal, 1979). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 05. 06.) Életkor: 68 év

Asner, Edward. Férfi. Szül.: 1929. 11. 15. Színész. Amerikai. Díjak: öt Golden Globe-díj; hét Emmydíj. Elnök, Screen Actors Guild (filmszínész céh, 1981-1985). Szerepek: színházi, filmes és televíziós, többek között a The Mary Tyler Moore Show (TV-sorozat, 19701977); Roots (Gyökerek) (mini TV-sorozat, 1977); Lou Grant (TV-sorozat, 1977-1982). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 04. 30.) Életkor: 61 év

Bardeen, John. Férfi. Szül.: 1908. 05. 23. Megh.: 1991. 01. 30. Fizikus, tanár. Amerikai. Díjak: fizikai Nobel-díj (1956; megosztva Walter Brattainnel és William Shockley-vel) a félvezetőkkel kapcsolatos kutatásaiért, illetve a tranzisztor-effektus felfedezéséért; fizikai Nobel-díj (1972; Leon Cooperrel és J. Robert Schriefferrel megosztva) a szupravezetés általuk közösen kidolgozott elméletéért. Számos tudományos cikk szerzője. Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990.06. 14.) Életkor: 82 év

Baskin, Leonard. Férfi. Szül.: 1922.08. 15. Megh.: 2000. 06. 03. Szobrász, grafikusművész (nyomatkészítő, festő). Amerikai. Díjak: grafikusművészi érdemrend, National Institute of Arts and Letters (Nemzeti Művészeti és Irodalmi Intézet, 1969). Művei szerepelnek a Metropolitan Museum of Art, a Museum of Modern Art, a Kongresszusi Könyvtár, a National Gallery of Art állandó kiállításain és máshol. Alapító: Gehenna Press. Szerző: Iconologia (1988); Egyéb: Lásd George Braziller: Baskin: Sculpture Drawings & Prints (Baskin: Szoborvázlatok és nyomatok, 1970). Az interjút felvette: Sean Kelley és Grant Rich (1995. 04. 18.) Életkor: 72 év

Bethe, Hans. Férfi. Szül.: 1906.07.02. Megh.: 2005. 03. 06. Fizikus, tanár. Amerikai. (Szül.: Németország) Díjak: fizikai Nobel-díj (1967) a csillag, energiával kapcsolatos munkájáért; National Medal of Science (Nemzeti tudományos érdemrend, 1976), Albert Einstein-békedíj (1992). Szerző: Basic Bethe: Seminal Articles on Nuclear Physics 1936-1937 (Bethe alapok: Klasszikus cikkek az atomfizika területéről; Robert F. Bacherrel és M. Stanley Livingstonnal – több atomfizikus generáció Bibliája, 1986): Egyéb: Lásd Jeremy Bernstein: Hans Bethe: Prophet of Energy (Han, Bethe: az energia prófétája, 1980) Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1993. 03. 29.) Életkor: 86 év

Blackwood, Easley. Férfi. Szül.: 1933.04.21. Zeneszerző, zenetanár. Amerikai. Első szóló fellépése 14 éves korában az Indianapolisi Szimfonikus Zenekarral; Tanárai: Oliver Messiaen, Berkshire Music Center (1949): Paul Hindemith, Yale (1950-54); és Nadia Boulanger, Párizs (1954-57): A Chicagói Egyetem tanári karának tagja (1958-). Díjak: Fulbright ösztöndíj (1954); első díj, Koussevitzky Music Foundation (1958, az 1. szimfóniájáért), Brandeis Kreatív Művészi Díj (1968); megbízások a Chicagói Szimfonikus Zenekartól és a Kongresszusi Könyvtártól. Művei: Négy szimfónia; Symphonic Fantasy (1965); 3 Short Fantasies for Piano (Három rövid fantázia zongorára, 1965); Un Voyage à Cythère szopránra és 10 hangszerre (1966); 12 mikrotonális etűd szintetizátorra (1982). Az interjút felvette: Grant Rich (1995. 05. 23.) Életkor: 62 év

Booth, Wayne. Férfi. Szül.: 1921. 02. 22. Megh.: 2005.10.10. Irodalomkritikus, tanár. Amerikai. Díjak: Christian Gausse-díj, Phi Beta Kappa (1962); David H. Russel-díj, National Council of Teachers of English (Angoltanárok Országos Tanácsa, 1966); Elnök, Modern Language Association (Modern Nyelvek Társasága, 1981-1982). Szerző: The Rethoric of Fiction (A regény retorikája, 1961); The Company We Keep: An Ethics Fiction (A társaságunk: A regény etikája, 1988); Egyéb: Művei közül Lásd The Vocation of a Teacher (A tanári hivatás, 1988). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály és Kevin Rathunde (1990. 06. 07.) Életkor: 69 év

Boulding, Elise. Nő. Szül.: 1920. 07. 06. Szociológus, aktivista, tanár. Amerikai (Szül.: Norvégia). Díjak: Ted Lentz-békedíj (1977); National Women of Conscience Award (Nemzeti Női Öntudat-díj, 1980); Jessie Bernard-díj, Amerikai Szociológiai Társaság (1981). Szerző: The Underside of History (A történelem árnyoldala, 1976); Building a Global Civic Culture: Education for an Interdependent World (Egy globális civil kultúra kiépítése: Oktatás egy interdependens világért, 1988); Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 08. 01.) Életkor: 71 év

Boulding, Kenneth. Férfi. Szül.: 1910. 01. 18. Megh.: 1993.03. 18. Közgazdász, filozófus, tanár, író, költő. Amerikai. Díjak: John Bates Clark-díj, Amerikai Közgazdaságtudományi Társaság (1949); Ted Lentz nemzetközi békekutatói-díj (1976) Elnök: Amerikai Közgazdaságtudományi Társaság (1968); Peace Research Society (Békekutató Társaság, 1969-1970); Egyéb: Alapító (Másokkal): Journal of Conflict resolution (1957). Szerző: The Economics of Peace (Békegazdaságtan, 1945); The Image (A kép, 1956); Beyond Economics: Essays on Society, Religion and Ethics (1968); Egyéb: Lásd Cynthia Kerman: Creative Tension (Kreatív feszültség. 1974). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 08. 01.) Életkor: 81 év

Burbidge, Margaret. Nő. Szül.: 1919. 08. 12. Észlelő csillagász, egyetemi tanár. Amerikai (Szül.: Anglia). Kutatás: a kvázisztelláris objektumok és az aktív galaxisok fizikai tulajdonságai, energiaforrása és sugárzási mechanizmusai. Igazgató: The Center of Astrophysics and Space Sciences (Asztrofizikai és Űrtudományi Központ, 1978-1984). Díjak: számos díj és elismerés, többek közőrt a Helen B. Warner-díj (1959); Bruce Aranyérem, Astronomical Society of the Pacific (Csendes-óceáni Csillagászati Társaság, 1982); Russell előadói díj (1984); National Medal of Science (Nemzeti tudományos érdemrend, 1984); Albert Einstein-díj (1988). Szerző: Quasi-Stellar Objects (Kvázisztelláris objektumok) (G. Burbidge-dzsel, 1967); és ezen kívül több mint 300 tudományos cikk. Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1995. 10.03.) Életkor: 76 év

Butler, Margaret. Nő. Szül.: 1924. 03. 27. Matematikus, számítógéptudós. Amerikai. Alkalmazott matematikusként az ötvenes évek elején asszisztált az első digitális számítógépek kifejlesztéséhez. Az első nő, akit az Amerikai Nukleáris Társaság tagjává választottak. Elnökségi tag: Association of Women in Science (Tudósnők Társasága). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály, Carol A. Mockros és Keith Sawyer. Életkor: 77 év

Campbell, Donald. Férfi. Szül.: 1916. 11. 20. Megh.: 1996. 05. 05. Pszichológus, tanár. Amerikai. Díjak: Distinguished Scientific Contribution Award, Amerikai Pszichológiai Társaság (1970); elismerés az oktatás-kutatáshoz való kiemelkedő hozzájárulásért, Amerikai Oktatás-Kutatási Társaság (1980). Elnök: Amerikai Pszichológiai Társaság (1975). Szerző: Methodology and Epistemology for Social Science: Selected Papers (Módszertan és ismeretelmélet a társadalomtudományok számára, 1988); Experimental and Quasi-Experimental Designs for Research (Kísérleti és kvázikísérleti kutatástervezés: válogatott írások, Julian C. Stanleyvel, 1966) Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 04. 21.) Életkor: 77 év

Chandrasekhar, Subrahmanyan. Férfi. Szül.: 1910. 10. 19. Megh.: 1995. 08. 21. Asztrofizikus, szerző, tanár. Amerikai (Szül.: India). Díjak: fizikai Nobel-díj (1983; William A. Fowlerrel); Royal Astronomical Society Gold Medal (a Királyi Csillagászati Társaság Aranyérme) (Nagy-Britannia, 1953); National Medál of Science (Nemzeti tudományos érdemrend, 1966). Szerző: An Introduction to the Study of Stellar Structure (Bevezetés a csillagstruktúrák kutatásába, 1939); Radiative Transfer (Radiatív Transzfer, 1950); The Mathematical Theory of Black Holes (A feketelyukak matematikai elmélete, 1983); Szerző (általános tudomány): Truth and Beauty: Aesthetics and Motivations in Science (Igazság és szépség: Esztétika és motivációk a tudományban, 1987); Egyéb: Lásd Kameshwar C. Wali: Chandra (1991). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 03. 26.) Életkor: 80 év

Coleman, James. Férfi. Szül.: 1926. 05. 12. Megh.: 1995. 03. 25. Szociológus, tanár. Amerikai. Díjak: Paul Lazarsfeld kutatói díj, American Evaluation Association (Amerikai Értékelő Társaság, 1983); Amerikai Szociológiai Társaság publikációs díj (1992); Szerző: Introduction to Mathematical Sociology (Bevezetés a matematikai szociológiába, 1964); Equality and Achievement in Education (Egyenlőség és teljesítmény az oktatásban. 1990; ez tartalmazza az oktatási esélyegyenlőségről szóló, 1966-os „Coleman Report” összefoglalóját), Foundations of Social Theory (A társadalomelmélet alapjai. 1990); Egyéb: Művei közül lásd „Columbia in the 1950s” (A Columbia az ötvenes években) in Bennett M. Berger (szerk.): Authors of Their Own Lives: Intellectual Autobiographies of Twenty American sociologists (Saját életük szerzői: húsz amerikai szociológus életrajza, 1990.75-103). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990. 04. 20.) Életkor: 63 év

Commoner, Barry. Férfi. Szül.: 1917. 05. 28. Biológus, tanár, aktivista. Amerikai. Díjak: Newcomb Cleveland-díj. American Association for the Advancement of Science (Amerikai tudományfejlesztési szövetség, 1953), Phi Beta Kappa-díj (1972). Szerző: The Closing Circle (A bezáruló kör, 1971); The Politics of Energy (Energiapolitika, 1979); Making Peace with the Planet (Békekötés a bolygóval. 1990); Egyéb: Elnökjelölt: Citizens Party (Polgárpárt). Lásd „Barry Commoner: The Scientists as Agitator” (Barry Commoner: A tudós, mint agitátor) in Shirley Chisolm: Philosophers of the Earth (Föld-filozófusok, 1972, 122, 139). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 05. 07.) Életkor: 73 év

Davies, Robertson. Férfi. Szül.: 1913. 08. 28. Megh.: 1995. 12. 03. Író, újságíró. Kanadai. Díjak: Louis Jouvet-díj rendezésért, Dominion Drama Festival (1949); Lorne Pierce-díj, a Kanadai Királyi Társaság (1961); Governer-Generals Award for Fiction (Governer-Generals díj regényért; Canada, 1973). Szerkesztő és kiadó: Peterborough (Ontario) Examiner (1942-1962). Szerző: Deptford Trilogy (Deptford Trilógia, 1970, 1972, 1975); What’s Bred in the Bone (Ami a csontból kikel, 1985); Egyéb: Lásd Elspeth Cameron (szerk.): Robertson Davies: An Appreciation (Robertson Davies: Egy méltató írás, 1991). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1994. 05. 11.) Életkor: 80 év

Davies, Natalie. Nő. Szül.: 1928. 11. 08. Történész, tanár. Amerikai. Matematikus, számítógéptudós. Amerikai. Kitüntetés: Chevalier, l’Ordre des Palmes Académique (Az Akadémiai Pálmarend lovagja; Franciaország, 1976). Elnök: Amerikai Történész Társaság (1987). Szerző: Society and Culture in Early Modern France (Társadalom és kultúra a kora modern Franciaországban, 1975); The Return of Martin Guerre (Martin Guerre visszatérése, 1983); Fiction in the Archives (Regény az archívumban, 1987); Lásd a vele készített interjút Henry Abelov szerkesztésében: Visions of History (Történelmi szemléletek, 1983, 99-122). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 06. 28.) Életkor: 62 év

Domin, Hilde. Nő. Szül.: 1912.07.27. Megh.: 2006. 02. 22. Költő, esszéista, fordító. Német. Díjak: Rilke-díj (Németország, 1976); Bundesverdienstkreuz (Német Szövetségi Köztársasági érdemrend, 1983). Szerző (költői művek): Nur Eine Rose als Stütze (Csak egy rózsányi támasz, 1959); Ich will dich (Akarlak, 1970); Egyéb: Művei közül Lásd Von der Natur nicht vorgesehen (A természettől figyelmen kívül hagyva, 1974). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990. 09. 09.) Életkor: 78 év

Dyson, Freeman. Férfi. Szül.: 1923. 12. 15. Fizikus, tanár, szerző. Amerikai (Szül.: Anglia). Díjak: Max Planck-díj (Németország, 1969); Enrico Fermi-díj (1994); National Book Critics Circle Award (A Nemzeti Könyvkritikus Kör Díja, 1984). Több tudományos cikk szerzője, Szerző (általános tudomány): Weapons of Hope (A remény fegyverei, 1984); From Eros to Gaia (Erosztól Gaiáig, 1992); Művei közül lásd Disturbing the Universe (Zavarni a világegyetemet, 1979). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 09. 01.) Életkor: 67 év

Eigen, Manfred. Férfi. Szül.: 1927. 05. 09. Kémikus, Német. Díjak: kémiai Nobel-díj (1967; RonaId Norrishsal és George Potterrel) a gyors kémiai reakciók terén végzett munkájáért; Otto Hahn-díj (Németország, 1962). Szerző: Laws of the Game (A játék szabályai, Ruthild Wínklerrel, 1981); Steps Towards Life (Lépések az élet felé, Ruthild Winkler-Oswatitschcsal, 1992); Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990.09. 17.) Életkor: 62 év

Faludy, György. Férfi. Szül.: 1910.09.22. Megh.: 2006. 09. 01. Költő, fordító. Kanadai (Szül.: Magyarország). Díjak: tiszteletbeli doktor, Torontói Egyetem (1978). Szerző: François Villon balladái (1937, a nácik elégették 1944-ben; az 1947-es kiadást 1948-ban a kommunisták zúzták be); Emlékkönyv a rőt Bizáncról (1961); Egyéb: Művei közül Lásd Pokolbeli víg napjaim (1962). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 06. 05.) Életkor: 80 év

Franklin, John Hope. Férfi. Szül.: 1915. 01. 02. Történész, tanár. Amerikai. Díjak: Clarence L. Holte irodalmi díj (1986); Sidney Hook-díj, Phi Beta Kappa-díj (1994). Szerző: From Slavery to Freedom: A History of Negro Americans (A rabszolgaságtól a szabadságig: a néger amerikaiak története, 1947; 7. kiadás, 1994); George Washington Williams: A Biography (George Washington Williams: Egy életrajz, 1985); Race and History: Selected Essays 1938-1988 (Faj és történelem: válogatott esszék 1938-1988, 1990); Egyéb: Művei közül Lásd „John Hope Franklin: A Life of Learning” (John Hope Franklin: A tanulás élete) in Race and History (Faj és történelem, 277-291). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1990. 11. 07.) Életkor: 75 év

Galvin, Robert. Férfi. Szül.: 1922. 10. 09. Az Electronics ügyvezetője. Amerikai. Díjak: Golden Omega-díj, Electronic Industries Association (Elektronikus Iparszövetség, 1981); National Medal of Technology (Nemzeti Technológiai Érdemrend, 1991); Bower Award for Business (Bower üzleti díj), Franklin Intézet (1993). A Motorolánál dolgozik (1940-; elnök, 1956-1990; elnök-vezérigazgató, 1964-1986). A Motorola elnyerte a Malcolm Bridge National Quality Awardot (Malcolm Bridge Nemzeti Minőségdíj, 1989 [a díj megalapításának első évében]). Szerző: The Idea of Ideas (Az ötletek ötlete, 1991) Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 10. 09.) Életkor: 68 év

Gardner, John W. Férfi. Szül.: 1912. 10. 08. Megh.: 2002. 02. 16. Pszichológus, író, tanár. Amerikai. Díjak: számos tiszteletbeli cím különböző egyetemekről; USAF Exceptional Services Award (USAF Elismerés a Kivételes Szolgálatokért, 1956); Presidential Medal of Freedom (Elnöki Szabadság érdemrend, 1964); Az Amerikai Tudományos Akadémia Jóléti Érdemrendje (1966); U.A.W. Social Justice Award (U.A.W. Társadalmi Igazság-díj, 1968); AFL-CIO Murray Green-díj (1970); Christopher-díj (1971). Elnök: Urban Coalition (Városi Koalíció, 1968-1970). Alapító és elnök: Common Cause (Közös Ügy, 19701977). Tag: Oktatási Munkacsoport, Kennedy és Johnson elnök alatt. Igazgató: Time, Inc. (1968-1972). Szerző: Excellence (Kiválóság, 1961, 1984); Self-Renewal (Önmegújítás, 1964, 1981); On Leadership (A vezetésről, 1990). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 08. 18.) Életkor: 78 év

Gordimer, Nadine. Nő. Szül.: 1923. 11. 20. Író. Dél-afrikai. Díjak: irodalmi Nobel-díj (1991); Booker-díj (Anglia, 1974); Grand Aigle D’Or (Franciaország, 1975). Szerző: The Conservationist (A hagyományőrző, 1974); Burgers Daughter (Burger lánya, 1979); Something Out There (Valami odakinn, 1984); Egyéb: Lásd Judie Newman: Nadine Gordimer (1988). Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1994. 11. 21.) Életkor: 71 év

Gould, Stephen Jay. Férfi. Szül.: 1941. 09. 10. Megh.: 2002. 05. 20. Paleontológus, geológus, tudománytörténész, szerző, tanár. Amerikai. Díjak: közel húsz tiszteletbeli fokozat; Medal of Exellence (Kiválóság Érdemrendje), Columbia Egyetem (1982); Ezüstérem, Londoni Zoológiai Társaság (1984); Edinburgh-díj, Edinburgh városa (1990); Britannica-díj és aranyérem (1990). MacArthur Foundation-díjazott (1981-1986). Címek: Koszorús Humanista, Humanista Akadémia (1983). Szerző: Ontogeny and Phylogeny (Ontogenezis és filogenezis, 1977); The Pandas Thumb (A panda hüvelykujja, 1980, díjnyertes); The Mismeasure of Man (Az elméricskélt ember, 1981, díjnyertes); Hens Teeth and Horses Toes (Tyúkfogak és lólábujjak, 1983, díjnyertes); Bully for Brontosaurus (Erőszakkal a Brontoszauruszért, 1991); Az interjút felvette: Grant Rich (1995. 04. 10.) Életkor: 53 év

Grünenberg, Nina. Nő. Szül.: 1936. 10. 07. Újságíró, szerkesztő. Német. Rovatvezető, politikai riporter, társszerkesztő, Die Zeit (Hamburg). Németország 41. legbefolyásosabb nőjeként tartják számon. Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990. 09.18.) Életkor: 56 év

Harris, Irving Brooks. Férfi. Szül.: 1910. 08. 04. Menedzser, jótékonykodó. Amerikai. Díjak: számos tiszteletbeli fokozat; Chicago UNICEF Gyerekek Világa-díj (1985); tiszteletbeli tagsági elismerés, Chicagói Gyermekorvos Társaság (1986). Igazgató: Gillette Safety Razor Co. (1948-1960); az igazgatóság elnöke: Science Research Associates (Tudományos Kutatási Társaság, 1953-1958); Elnök: Michael Reese Hospital and Medical Center (Michael Reese Kórház és Egészségügyi Központ), Tiszteletbeli elnök: Erikson Intézet; Elnök és társalapító: The Ounce of Prevention Found (A Jobb Megelőzni Alap, 1982-). Clifford Beers előadó, Yale Egyetem (1987). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 05. 21.) Életkor: 80 év

Hart, Kitty Carlisle. Nő. Szül.: 1915. 09. 03. Megh.: 2007. 04. 17. Művészeti szervező, színésznő, énekesnő. Amerikai. Díjak: National Medal of Arts (Nemzeti Művészeti Érdemrend, 1991). Kinevezések: A kormányzóhoz kinevezett különleges tanácsadó a nők lehetőségeiről (1966); a National Endowment for the Arts (Nemzeti Művészetápoló Ügynökség) felülvizsgálatára felállított Független Bizottság (1990); alelnök (1971) és elnök, New York Állami Művészeti Tanács. Több mint huszonöt fontos szerepben szerepelt (musicalek, operák, operettek és drámák), többek között: Champagne Sec (Száraz pezsgő, 1933); The Rape of Lucretia (Lucretia meggyalázás a (1948); Die Fledermaus (166-1967); On Your Toes (Lábujjhegyen, 1984). Főbb filmszerepek: She Loves Me Not (Nem szeret, 1934); Here is My Heart (Itt a szívem, 1934); A Night at the Opera (Botrány az operában, 1935). Főbb televíziós szerepek: Who Said That? (Ki mondta?, 1948-1955); I’ve Got a Secret (Van egy titkom, 1952-1953); Whats Going On? (Mi folyik itt?, 1954); To Tell the Truth (Az igazat megvallva, 1956-1967); Művei közül Lásd Kitty: An Autobiography (Kitty: Egy önéletrajz, 1988). Az interjút felvette: Nicole Brodsky (1995. 02. 08.) Életkor: 79 év

Hecht, Anthony. Férfi. Szül.: 1923. 01. 16. Megh.: 2004. 10. 20. Költő, kritikus, tanár. Amerikai. Egyesült Államok költészeti témafelelős, Kongresszusi Könyvtár (1982-1984). Díjak: költészeti Pulitzer-díj (1968); Bollingen költészeti díj (1983); Ruth B. Lilly költészeti díj (1988). Szerző: The Hard Hours (A nehéz órák, 1968); The Venetian Vespers (A velencei esték, 1977); Egyéb: Lásd Norman German: Anthony Hecht (1989). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1993. 12. 10.) Életkor: 70 év

Henderson, Hazel. Nő. Szül.: 1933. 03. 27. Közgazdász, szerző, Amerikai (Szül.: Anglia). A New York-i Orvostársaság az év polgárának nevezte ki (1967), a Citizens for Clean Air (Polgárok a Tiszta Levegőért) megalapításában betöltött szerepéért. Szerző: Creating Alternative Futures: The End of Economics (Alternatív jövők létrehozása: a közgazdaságtan vége, 1981); Paradigms in Progress: Life Beyond Economics (Fejlődő paradigmák: Élet a közgazdaságtanon túl, 1991); Egyéb: Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1990. 06.19.) Életkor: 57 év

Holton, Gerald. Férfi. Szül.: 1922. 05. 23. Fizikus, tudománytörténész, tanár. Amerikai (Szül.; Németország). Díjak: Oerstad-díj, Amerikai Fizikatanárok Szövetsége (1980); George Sarton-díj, Tudománytörténeti Társaság (1989); Andrea Gemant Award, Amerikai Fizikai Intézel (1989). Szerző: Thematic Origins of Scientific Thought: Kepler to Einstein (A tudományos gondolkodás tematikus eredete: Keplertől Einsteinig, 1973, 2. kiadás, 1988); The Advancement of Sceince, and Its Burdens (A tudomány fejlődése, és korlátai, 1986); Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 02. 25.) Életkor: 68 év

Holton, Nina. Nő. Szül.: 1924. Szobrász. Amerikai (Szül.: Ausztria). Tanárai: Mirko Basadella, a harvardi Carpenter Center for Visual Artson, és Dmitri Hadzi, Rómában. Körülbelül harminc csoportos és egyéni kiállítás Bostonban, San Franciscóban, Washingtonban. Munkái megtalálhatóak a Fogg Art Museum és a Van Leer Jerusalem Foundation gyűjteményeiben; Egyéb: Több cikkét közölte a Leonardo. Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 02. 25.) Életkor: 66 év

Honig, William. Férfi. Szül.: 1937. 04. 23. Oktatásszervező, jogász. Amerikai. Tisztviselő, Kaliforniai Legfelsőbb Bíróság; Kalifornia állam közoktatásának főellenőre, Rektor, Kaliforniai Egyetem. Szerző: Last Chance for Our Children (Gyermekeink utolsó esélye, 1985); Az interjút felvette: Keith Sawyer (1992. 09. 29.) Életkor: 55 év

Johnson, J. Steward, Jr. Férfi. Szül.: 1930. 04. 16. Szobrász, vállalkozó. Amerikai. Gyűjteményekben és köztulajdonban az egész Egyesült Államokban (több mint huszonöt államban), Bermudán, Kanadában, Nyugat-Németországban. Szobrai általában életnagyságúak, bronzból, és a hiperrealizmus stílusában készülnek. Egy öntőműhely alapítója (Johnson Atelier). Művei közül Lásd The Sculpture of J. Steward Johnson, Jr.: Celebrating the Familiar (J. Steward Johnson, [r, szobrai: Az ismerős ünneplése, 1987). Az interjút felvette: Keith Sawyer (1990. 08. 13.) Életkor: 60 év

Karle, Isabella. Nő. Szül.: 1921. 12. 02. Kísérleti kémikus, krisztallográfus. Amerikai. Díjak: Superior Civilian Award (Kiemelkedő Polgár Díj) USN; Annual Achievement Award (Évi Eredménydíj), Society of Women Engineers (Női Mérnökök Társasága. 1984); Chemical Pioneer Award (Kémiai Úttörő Díj, 1984); Életműdíj. Women in Science and Engineering (Nők a Természetés a Műszaki Tudományokban, 1986); Michigani Egyetem (1987); a kiemelkedő volt elnöknek járó elismerés, Amerikai Krisztallográfiai Társaság (1987); Gregori Aminoff-díj, Svéd Királyi Tudományos Akadémia (1988); Bijvoet-díj (1990). Több mint 250 tudományos cikk, könyvfejezet és recenzió szerzője, Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1992. 05. 08.) Életkor: 70 év

Karle, Jerome. Férfi. Szül.: 1918. 06. 18. Elméleti kémikus, krisztallográfus. Amerikai. Vezető: anyagszerkezeti laboratórium, Naval Research Laboratory (Haditengerészeti Kutatólaboratórium). Kutató munkatárs: Manhattan-projekt (1943-1944); Elnök: Nemzetközi Krisztallográfiai Egyesület (1981-1984). Díjak: kémiai Nobel-díj (1985). Tizenkilenc éven át a National Research Council (Nemzeti Kutatótanács) tagja. Elnök: az Amerikai Tudományos Akadémia kémia szekciója (1988-). Szerző: számos tudományos cikk. Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1992. 05.08.) Életkor: 73 év

Klein, György. Férfi. Szül.: 1925. 07. 28. Biológus, szerző. Svéd (Szül.: Magyarország). Díjak: Griffuel-díj, Association pour la Recherche sur le Cancre (Rákkutató Szövetség) (Franciaország, 1974); Harvey-díj. Technion-Israel Institute of Technology (1975); Dobloug-díj, Svéd Irodalmi Akadémia (1990). Szerző: több mint 800 tudományos írás. Szerző (filozófia): Pieta (I992, angolul; az eredeti kiadás: 1989). Művei közül Lásd The Atheist in the Holy City (Az ateista a szent városban. 1990 angolul; az eredeti kiadás: 1987).Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990. 05. 09.) Életkor: 64 év

Konner, Joan Weiner. Nő. Szül.: 1931. 02. 24. Egyetemi oktatásszervező, rádíóstúdió-vezető, televíziós producer. Amerikai. Egyetemi oktató és dékán: Újságíró Doktori Iskola, Columbia Egyetem. Producer: Bill Moyer’s Journal (Bill Moyer Naplója. 1978-1981). Díjak: tizenkét Emmydíj; Edward A. Murrow-díj; Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1992. 05. 19.) Életkor: 61 év

Kurokawa, Kisho. Férfi. Szül.: 1934. 04. 08. Megh.: 2007. 10. 12. Építész, szerző, várostervező. Japán. Díjak: Aranyérem, Francia Építész Akadémia; Japán Irodalmi Nagydíj (1993). Épületek: Nakagin Capsule Tower (1972); Hiroshima Városi Kortárs Művészeti Múzeum (1986); Egyéb: Szerző: Metabolism ’60 (Metabolizmus ‘60) (Egyébkal, Tokyo, 1960); The Philosophy of Symbiosis (A szimbiózis filozófiája; London. 1994). Művei közül Lásd Kisho Kurokawa – From Metabolism to Symbiosis (Kisho Kurokawa – A Metabolizmustól a szimbiózisig; London, 1992) Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1994.10.12.) Életkor: 60 év

Lanyon, Ellen. Nő. Szül.: 1926. 12. 21. Képzőművész, egyetemi tanár. Amerikai. Alapító: Chicagói Grafikus Műhely (1952-1955). Díjak: F. H. Armstrong-díj (1946. 1955, 1977); Fulbright ösztöndíj (1950); M. Cahn-díj (1961); Casandra Foundation támogatás (1971); National Endowment for the Arts (Nemzeti Művészetápoló Ügynökség) támogatása; Herwood Lester Cook Foundation (1981). Több mint tíz életműkiállítás. Több mint negyven egyéni kiállítás, köztük a The Art Institute of Chicago (Chicagói Képzőművészeti Intézet), a The Museum of Contemporary Art (Kortárs Művészeti Múzeum), a Kongresszusi Könyvtár, a Denveri Képzőművészeti Múzeum. Lásd A. Adrian: Art: A Womans Sensibility (Művészet: egy nő érzékenysége). Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1993. 03. 19.) Életkor: 60 év

Lederberg, Joshua. Férfi. Szül.: 1925. 05. 23. Megh.: 2008. 02. 02. Biológus, tanár. Amerikai. Díjak: élettani és orvosi Nobel-díj (1958) baktériumok genetikai vizsgálataiért; National Medal of Science (Nemzeti Tudományos Érdemrend, 1989). Elnök: Rockefeller Egyetem (1978-1990). Számos tudományos írás szerzője. Művei közül Lásd „Genetic Recombination of Bacteria: A Discovery Account” (Genetikai rekombináció baktériumokban: beszámoló egy felfedezésről. Annual Review of Genetics, 1987. vol. 21. 23-46). Az interjút felvette: Keith Sawyer (1992. 06. 15.) Életkor: 67 év

L’Engle, Madeleine. Nő. Szül.: 1918. 11. 29. Megh.: 2007. 09. 06. Író, Amerikai. Díjak: Newbery-díj (1963); Sequoya-díj (I965); Regina-díj (I985); Alan-díj. National Council of Teachers of English (Angoltanárok Országos Tanácsa. 1986); Kerlan-díj (1990). Több mint negyven munka szerzője, köztük: Időcsavar (2002); The Arm of a Starfish (Egy tengeri csillag karja, 1965); Szélvarázs (2003); The Irrational Season (Az irracionális évszak, 1977); Csillagvágta (2003); A Severed Wasp (A sérült darázs. 1982); An Acceptable Time (Tűrhető idő, 1989); Certain Women (Bizonyos nők. 1992); Troubling a Star (Egy csillagot felzavarni, 1994). Önéletrajzi információkért a művei közül Lásd A Circle of Quiet (Egy csendkör, 1972), The Summer of the Great-grandmother (A dédnagymama nyara. 1974) és a The Irrational Season (1977). Az interjút felvette: Nicole Brodsky (1994. 05.19.) Életkor: 75 év

Levertov, Denise. Nő. Szül.: 1923. 10.24. Megh.: 1997. 12. 20. Író. Amerikai (Szül.: Anglia). Díjak: Harriet Monroe-emlékdíj (1964); Lenroe Marshall költészeti díj (1975); Lannan Irodalmi Díj (1993). Szerző: Here and Now (Itt és Most, 1956); The Freeing of the Dust (A por felszabadítása. 1975); Egyéb: Lásd Harry Marten: Understanding Denise Levertov (Megérteni Denise Levertovot, 1988). Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1995. 02. 27.) Életkor: 71 év

LeVine, Robert A. Férfi. Szül.: 1932. 03. 27. Antropológus, tanár. Amerikai. Tag: Amerikai Tudományos és Művészeti Akadémia. Díjak: Research Career Scientist Award (Tudományos Kutatói Karrier Ösztöndíj, National Institute of Mental Health [Nemzeti Mentálhigiéniai Intézet, 1972-1976]). Szerző: Culture, Behavior, and Personality (Kultúra, viselkedés és személyiség, 1973); Child Care and Culture: Lessons from Africa (Gyermeknevelés és kultúra: Leckék Afrikától, Másokkal, 1994); Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 02. 22.) Életkor: 58 év

LeVine, Sarah. Nő. Szül.: 1940. 08. 14. Szerző, antropológus. Amerikai (Szül.: Anglia). Jelenleg szanszkritból és páliból írandó doktoriján dolgozik. Szerző: Mother and Wives: Gusii Women of West Africa (Anyák és asszonyok: a nyugat-afrikai gusii nők, 1979); Dolor y Alegria: Women and Social Change in Urban Mexico (Dolor y Alegria: nők és társadalmi változások Mexikó városaiban, 1993). Regények Lousia Dawkins név alatt: Natives and Strangers (Bennszülöttek és idegenek, 1985); Chasing Shadows (Árnyékok nyomában, 1988). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 02. 22.) Életkor: 51 év

Livi, Grazia. Nő. Szül.: 1932. Író, újságíró. Olasz. Díjak: Viareggio esszé-díj (1991). Számos regény és esszékötet szerzője, köztük: La distanza e lamore (A távolság és a szerelem, 1978); Eapprodo invisibile (A láthatatlan partraszállás, 1980); Le lettere del mio nome (A nevem betűi, 1991 l; Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 05. 15.) Életkor: 58 év

Loevinger, Jane. Nő. Szül.: 1918. 02. 06. Megh.: 2008. 01. 04. Kutatópszichológus, egyetemi tanár. Amerikai. Tanár: Washington Egyetem. St. Louis, Missouri. Kidolgozott egy elismert fejlődéselméletet. Számos könyv és tudományos cikk szerzője, köztük: Ego Development (Énfejlődés, 1976); „On the Self and Predicting Behavior,” (Az énről és a viselkedésbejóslásról) in R. Zucker, J. Arnoff és A. Rabin (szerk.): Personality and the Prediction of Behavior (Személyiség és viselkedésbejóslás, 1984). Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1992. 01. 06.). Életkor: 74 év

MacCready, Paul. Férfi. Szül.: 1925.09.29. Megh.: 2007. 08. 28. Repülő mérnök. Amerikai. Díjak: Edward Longstreth-díj Franklin Intézet (1979); Reed Aeronautics-díj, Amerikai Aeronautikai és Asztronautika; Intézet (1979). Az Évszázad Mérnöke, Amerikai Gépészmérnök Társaság (1980). Az emberi erővel végrehajtott repülésért Krerner-díjat nyert (1977) csoport vezetője. Szerző: tudományos cikkek. Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1993. 06. 13.) Életkor: 67 év

Mahfouz, Naguib. Férfi. Szül.: 1911. 12. 11. Megh.: 2006. 08. 30. Író. Egyiptomi. Díjak: irodalmi Nobel-díj (1988); Állami Irodalmi Díj (Egyiptom, 1957). Szerző: Cairo Trilogy (Kairó Trilógia, 1956, 1957); Zuqaq al Midaqq (1947; angol fordításban Midaq Alley [Midaq sikátor], 1981); Miramar (1967). Lásd Michael Beard és Adnan Haydar (szerk.): Naguib Mahfouz: From Regional Fame to Global Recognition (Naguib Mahfouz: a helyi hírnévből a globális elismertség felé, 1993). Az interjút felvette: Sherafoudin Malik (1994. 06.) Életkor: 82 év

Mahony, Margaret. Nő. Szül.: 1924. 10. 24. Amerikai. Alapítványi elnök: Commonwelth Fund. Korábban ügyvezető: Carnegie Corporation. Kurátor: John D. & Catherine T. MacArthur Foundation (1983-); Dole Foundation (1984-). Igazgatósági tag: Alliance for Aging Research (Időskor Kutató Szövetség; 1987-). Overseas Development Council (Tengerentúli Fejlesztési Bizottság, 1988-) Díjak: Alpha Omega Alpha-díj (1985); Womans Forum Award (Nőfórum-díj, 1989); Frank H. Lahey-díj (1992); Walsh McDermott-díj (1992). Szerző: számos szakmai cikk. Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1994. 04.13.) Életkor: 69 év

Maier-Leibnitz, Heinz. Férfi. Szül.: 1911. 03. 28. Megh.: 2000. 12. 16. Fizikus, tanár, szerző, Német. Az első európai kutatóreaktor igazgatója, Grenoble-ban. Díjak: Otto Hahn-díj; Großes Verdienstkreuz mit Stern (a Német Szövetségi Köztársasági Érdemrend Nagykereszt je a Csillaggal); Pour le Merit. Számos tudományos közlemény szerzője. Szerző: Zwischen Wissenschaft und Politik (Tudomány és politika között, 1979); Egyéb: Lásd Paul Kienle (szerk.): Wie kommt man auf eirfaches Neuesi Forscher, Lehrer, Wissenschaftspolitiker und Hobbykoch Heinz Maier-Leibnitz (Hogyan juthat eszünkbe egyszerűen valami új? A kutató, tanár, tudománypolitikus és hobbiszakács, Heinz Maier-Leibnitz, 1991). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990. 08. 29.) Életkor: 79 év

Mayr, Ernst. Férfi. Szül.: 1904. 07. 05. Megh.: 2005. 02. 03. Zoológus, kurátor, tanár, író. Amerikai (Szül.: Németország). Díjak: tiszteletbeli címek több ország (hét) számos (tíz) egyetemén; Leidy-érem (1946); Wallace Darwin-érem (1958); National Medal of Science (Nemzeti Tudományos Érdemrend, 1970); Gregor Mendel-díj (1980); Darwin-emlékérem, Királyi Társaság (1987). Tagja a Holland-Új-Guineai Rotschild expedíciónak (1928). Jesup előadó, Columbia Egyetem (1941). Kurátor, Amerikai Természettudományi Múzeum (1944-1953); Alexander Agassiz-professzor zoológiából, Harvard Egyetem (1953-1975); Igazgató: Museum of Comparative Zoology (Összehasonlító Zoológiai Múzeum), Harvard Egyetem (1961-1970). Szerző: Systematics and the Origin of Species (Rendszertan és a fajok eredete, 1942); Animal Species and Evolution (Állatfajok és az evolúció, 1963); Principles of Systematic Zoology (A rendszerező zoológia alapjai, 1969); One Long Argument (Egyetlen hosszú érv, 1991). Az interjút felvette: Grant Rich (1994. 10. 21.) Életkor: 90 év

McCarthy, Eugene. Férfi. Szül.: 1916. 03. 29. Megh.: 2005. 12 10. Politikus, szerző, író. Amerikai. Az Egyesült Államok kongresszusi képviselője (1949-1959). Az Egyesült Államok szenátora (1959-1970). Demokrata elnökjelölt (1972). Független elnökjelölt (1976). Szerző: The Limits of Power (A hatalom korlátai, 1967); The Ultimate Tyranny (A totális zsarnokság, 1980); Egyéb: Művei közül Lásd Up‘til Now (Mostanáig, 1987). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1990. 11. 16.) Életkor: 74 év

McNeill, William. Férfi. Szül.: 1917. 10.31. Történész, tanár. Amerikai (Szül.: Kanada). Egyetemi tanár, Chicagói Egyetem (1947-1987). Ösztöndíjak a Fulbright, a Rockefeller és a Guggenheim alapítványoktól. Elnök: Demos Alapítvány (1968-1980); Amerikai Történész Társaság (1985). Díjak: National Book Award (Nemzeti Könyv Díj, 1964). Szerző: The Rise of the West (A Nyugat felemelkedése, 1963); Plagues and Peoples (Járványok és népek, 1976); The Pursuit of Power (A hatalom nyomában, 1982). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1990. 08. 10.) Életkor: 72 év

Milner, Brenda. Nő. Szül.: 1918. 07. 15. Neuropszichológus. Kanadai (Szül.: Anglia). Jelentős kutatási eredmények a temporális lebeny funkciójáról és az emlékezeti zavarok kapcsolatáról, valamint a féloldali agysérülés agyi organizációra kifejtett hatásáról. Díjak: Izaak Walton Killam díj (1983), Grand Dame of Merit, Máltai Lovagrend (1985). Számos tudományos cikk szerzője. Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1994. 01. 05.) Életkor: 75 év

Murphy, Franklin. Férfi. Szül.: 1919. 01. 29. Megh.: 1994. 06. 16. Média-, egyetemi és művészeti szervező. Amerikai. A Kansasi Egyetem Orvosi Karának dékánja (1948-1951); Rektor, Kansasi Egyetem (1951-1960); rektor: UCLA (1960-1968); Az igazgatóság elnöke és elnök-vezérigazgató: Times Mirror Company (1968-1981); a Kurátori Bizottság elnöke: National Gallery of Art, Los Angeles County Museum of Art; Carnegie Foundation for the Advancement of Teaching (Carnegie Alapítvány az Oktatatásfejlesztésért). Díjak: A Szent Kincs Rend első osztályú érdemrendje (Japán, 1982); a Német Szövetségi Köztársasági Érdemrend (1983); a Francia Köztársaság Becsületrendje (1985); Andrew W. Mellon-díj, National Gallery of Art (1991). Az interjút felvette: Keith Sawyer (1992. 09. 24.) Életkor: 76 év

Neugarten, Bernice. Nő. Szül.: 1916. 02. 11. Megh.: 2001. 07. 22. Társadalomtudós, egyetemi tanár. Amerikai. Úttörő munkát végzett a felnőtt fejlődés és az idősödés területén. Különféle tanácsadó testületek tagja; Tag: Amerikai Oktatási Tanács (1939-1941); Volt elnök: Gerontológiai Társaság. Díjak: a Nemzetközi Gerontológiai Társaság Kleemier-díja (1972); Brookdale-díj (1980); Sandoz Nemzetközi Díj (1987); az Amerikai Pszichológiai Társaság életmű-díja (1994). Társszerző és szerkesztő: Society and Education (Társadalom és oktatás, 1957); Personality in Middle and Late Life (A Személyiség az élet közepén és végén, 1964); Middle Age and Aging (Középkorúság és idősödés, 1968); Adjustment to Retirement (Alkalmazkodás a nyugdíjba vonuláshoz, 1969); Social Status in the City (Társadalmi státusz a városban, 1971); Age or Need? Public Policies for Older People (Életkor vagy szükséglet? Közpolitika időseknek 1982); Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1993. 01. 20.) Életkor: 76 év

Noelle-Neumann, Elisabeth. Nő. Szül.: 1916. 12. 19. Kommunikációkutató, vállalkozó, tanár. Német. Díjak: Großes Bundesverdienstkreuz (a Német Szövetségi Köztársasági Érdemrend Nagykeresztje, 1976); Helen S. Dinerman-díj, Közvéleménykutatók Világszervezete (1990). Az újságírás egyetemi oktatója, Mainzi Egyetem. Az első német közvélemény-kutató intézet, az Institut für Demoskopie AlIensbach alapítója és igazgatója (1947-). Szerző: The Germans: Public Opinion Polls, 1967-1980 (A németek: közvélemény-kutatások, 1967-1980, 1981); Die Schweigespirale: Öffentliche Meinung – unsere soziale Haut (1980; angol fordításban: The Spiral of Silence: Public Opinion – Our Social Skin [A hallgatás spirálja: közvélemény – a társadalmi bőrünk], 1984); Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990. 04. 28.) Életkor: 73 év

Norman, Donald A. Férfi. Szül.: 1935. 12. 25. Kognitív tudós, szerző. Amerikai. Díjak: Kiváló Kutató-díj, Kaliforniai Egyetem (1984). A pszichológia egyetemi tanára: Kaliforniai Egyetem, San Diego (1966-); tanár és alapító tanszékvezető: Kognitív tudományi tanszék, UCSD (1988-). Elnök és alapító tag: Kognitív Tudományi Társaság. Szerző: Learning and Memory (Tanulás és Emlékezés, 1982); Human Information Processing (Emberi információfeldolgozás, 2. kiadás, 1977); The Design of Everyday Things (Hétköznapi dolgok megtervezése, 1989); Turn Signals Are the Facial Expressions of Automobiles (Az indexelés az autó arckifejezése, 1992). Szerkesztő: Cognitive Science Series (Kognitív Tudományi Sorozat, Lawrence Arlebaum Associates, 1979-); Cognitive Science Journal (1981-1985). Az interjút felvette: Keith Sawyer (1992. 09. 25.) Életkor: 56 év

Offner, Frank. Férfi. Szül.: 1911. 04. 08. Villamosmérnök, feltaláló, vállalkozó. Amerikai. Vívmányai közé tartozik a tranzisztorral ellátott mérőeszközök alkalmazásai és a differenciál erősítő kifejlesztése; az elektrokardiogram-, az elektroenkefalogram-és az elektromiogram-méréseket lehetővé tévő orvosi eszközök. A második világháborúban ő dolgozta ki az egyetlen sikeres hőkövető rakétát. Díjak: Professional Achievement Citation Award (Szakmai eredmény idézettségi-díj, 1991). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály, Carol A. Mockros és R. Keith Sawyer (1992.02.19.) Életkor: 81 év

Pais, Abraham. Férfi. Szül.: 1918. 05. 19. Megh.: 2000. 07. 28. Fizikus, egyetemi tanár. Amerikai (Szül.: Hollandia). A részecskefizika egyik alapítója. Díjak: Oppenheimer-díj (1979); Hollandia Fizikai Díja (1992); Andrew Gemant-díj (1992); a Holland Tudományos Akadémia Tudományos érdemrendje (1993). Számos tudományos cikk, illetve egy Bohr-és egy Einstein-életrajz szerzője. Könyvei között szerepelnek: Inward Bound (Belső kötés, 1986); Niels Bohr’s Times (Niels Bohr kora, 1991); Subtle is the Lord (Kifinomult az Úr, 1983) és Einstein Lived Here (Einstein itt élt, 1994). Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1994. 04. 13.) Életkor: 75 év

Pauling, Linus. Férfi. Szül.: 1901. 02. 28. Megh.: 1994.08.19. Kémikus, aktivista, tanár. Amerikai. Díjak: kémiai Nobel-díj (1954) a kémiai kötéssel kapcsolatos kutatásaiért és ennek az összetett anyagok szerkezetére való alkalmazásáért. Nobel-békedíj (1962). Szerző: The Nature of the Chemical Bond and the Structure of Molecules and Crystals (A kémiai kötés természete és a molekulák és kristályok szerkezete, 1939); Vitamin C and the Common Cold (A C-vitamin és az egyszerű nátha, 1971); No More War! (Nem kérünk több háborút!, 1958). Lásd Anthony Serafini: Linus Pauling: A Man and his Science (Linus Pauling: Az ember és tudománya, 1989). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1990. 11. 20.) Életkor: 89 év

Peterson, Oscar. Férfi. Szül.: 1925. 08. 15. Megh.: 2007. 12. 23. Jazz-zongorista, zeneszerző. Kanadai. Az Advanced School of Contemporary Music alapítója. Rektor: York Egyetem. játszott a Johnny Holmes Orchestrában (1944-1949); fellépett a Jazz at the Philharmonic koncertsorozaton, a Carnegie Hallban (1949); turnézott az Egyesült Államokban és Európában (1950-); turnézott a Szovjetunióban (1974). Díjak: számos tiszteletbeli cím; zongorista-díj, Down Beat magazin (tizenháromszor); Metronome magazin díja (1953-1954); Edison-díj (1962); Kanadai Érdemrend (1974); Díplôme d’honneur, Canadian Conference of the Arts (Kanadai Művészeti Tanács, 1975); Grammy-díj, négy alkalommal. Alapító: Oscar Peterson ösztöndíj; Berklee School of Music, Boston (1982). Művei: Canadiana Suite, Hymn to Freedom (Himnusz a békéhez), Fields of Endless (Végtelen mezők), City Lights (Városi fények). Szerző: Jazz Exercises and Pieces: Oscar Peterson New Piano Solos (jazz gyakorlatok és darabok: Oscar Peterson új zongora szólók. Az interjút felvette: Grant Rich (1994. 09. 20.) Életkor: 69 év

Prigogine, Ilya (Prigozsin, Ilja). Férfi. Szül.: 1917. 01. 25. Megh.: 2003. 05. 28. Kémikus. Belga (Szül.: Oroszország). Díjak: kémiai Nobel-díj (1977) a nem egyensúlyi termodinamika terén elért eredményeiért; Rumford-aranyérem, A Londoni Királyi Társaság (1976). A Francia Köztársaság Művészet és Irodalom Rendje tiszti fokozata (1984). Számos technikai könyv és cikk szerzője. Szerző (általános tudomány): From Being to Becoming (Előbb létezni, aztán átalakulni, 1980); Order Out of Chaos (Káoszból rend, Isabella Stengersszel, 1984). Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1995. 10. 29.) Életkor: 78 év

Rabinow, Jacob. Férfi. Szül.: 1910. 01. 08. Megh.: 1999. Villamosmérnök, feltaláló. Amerikai (Szül.: Oroszország). Díjak: Edward Longstreth-díj, Franklin Intézet (1959); Harry Diamond-díj, Institute of Electrical and Electronics Engineers (Villamos-és Elektronikai Mérnökök Intézete, 1977). Különböző területeken több mint 200 szabadalom tulajdonosa, köztük az optikai karakterfelismerés technológiájáé, a levélválogató gépé, automatikus szabályozóké és motoroké. Művei közül Lásd Inventing for Fun and Profit (Feltalálni a szórakozásért és a profitért, 1990). Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1993. 05. 16.) Életkor: 83 év

Randone, Enrico. Férfi. Szül.: 1910. 12. 21. Jogász, biztosítási menedzser. Olasz. Dolgozott az Assicurazioni Generalinál (1937 -): elnök és az igazgatóság elnöke 1979 óta. Lásd C. Lindner és C. Mazzuca: Il Leone di Trieste (A trieszti oroszlán, 1990). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 05. 13.) Életkor: 80 év

Reed, John. Férfi. Szül.: 1939.02.07. Bankár, jótékonykodó. Amerikai. Elnök-vezérigazgató: Citicorp. Felügyelőbizottsági tag, Sloan Kettering Rákközpont. MIT; Spencer Foundation; Russell Sage Foundation; Center for Advanced Study in the Behavioral Sciences (Viselkedéstudományi Kutatóintézet). Az interjút felvette: Keith Sawyer (1992. 04.15.) Életkor: 53 év

Riesman, David. Férfi. Szül.: 1909.09. 22. Megh.: 2002. 05. 10. Társadalomtudós, jogász, tanár. Amerikai. Díjak: Tocqueville-díj, Francia Tudományos Akadémia (1980). A szociológia egyetemi tanára, Harvard Egyetem. Szerző: A magányos tömeg (Reuek Denney és Nathan Glazer együttműködésével, 1983); The Academic Revolution (Az egyetemek forradalma, Christopher Jencksszel, 1968); The Perpetual Dream (A visszatérő álom, Gerald Granttel, 1978). Művei közül Lásd „Becoming an Academic Man” (Egyetemi oktatónak lenni) in Bennett M. Berger (szerk.): Authors of Their Own Lives: Intellectual Autobiographies of Twenty American sociologists (Saját életük szerzői: húsz amerikai szociológus életrajza, 1990, 22-74). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1990. 06.20.) Életkor: 80 év

Rubin, Vera. Nő. Szül.: 1928. 07. 23. Megfigyelő csillagász. Amerikai. Azokról a munkáiról ismert, amelyekkel segített meghatározni, hogy a látható anyag a világegyetem egész tömegének csak töredékét adja. Tag: Amerikai Tudományos Akadémia; Az Amerikai Csillagászati Társaság Tanácsa (1977-1980); a Science magazin szerkesztőbizottsági tagja (1979-). Díjak: National Medal of Science (Nemzeti Tudományos Érdemrend, 1993). Volt elnök: Galaxisbizottság, Nemzetközi Csillagász Egyesület. Társszerkesztő: Astronomical Journal (1972-1977); Astrophysical Journal of Letters (1977-1982). Több mint 125 cikke jelent meg speciális folyóiratokban, illetve könyvei a galaxisok dinamikájáról. Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1992. 10. 10.) Életkor: 64 év

Salk, Jonas. Férfi. Szül.: 1914. 10. 28. Megh.: 1995. 06. 23. Biológus, filozófus, szerző. Amerikai. Díjak: Kongresszusi Aranyérem (1955); Presidential Medal of Freedom (Elnöki Szabadság-érdemrend, 1977). A járványos gyermekbénulás elleni első sikeres vakcina kifejlesztője. Számos tudományos írás szerzője. Szerző (filozófia): The Survival of the Wisest (A legbölcsebbek túlélése, 1973); Anatomy of Reality (A valóság anatómiája, 1983); Egyéb: Lásd Richard Carter: Breakthroughs: The Saga of Jonas Salk (Nagy áttörések: Jonas Salk története, 1965). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 05. 01.) Életkor: 76 év

Sarton, May. Nő. Szül.: 1912. 05. 03. Megh.: 1995.07. 16. Író, Amerikai. Díjak: Golden Rose költészeti díj (1945); Levinson költészeti díj (1993). Szerző: Selected Poems of May Sarton (May Sarton válogatott versei, 1978); Mrs. Stevens Hears the Mermaids Singing (Mrs. Stevens hallja a sellőket énekelni, 1965); Egyéb: Művei közül Lásd Plant Dreaming Deep (Növények mély álomban, 1967); Journal of a Solitude (Egy magány naplója, 1973); Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1994. 04. 25. és 1994. 04.26.) Életkor: 81 év

Schuller, Gunther. Férfi. Szül.: 1925. 11. 22. Zeneszerző, karmester, szerző, zenetanár. Amerikai. A Manhattan School of Music tanára (19501963); a zeneszerzés tanszék vezetője, Tanglewood; Elnök: New England Konzervatórium (1967-1977); két lemezkiadó alapítója. Művei: Quartel for Four Double Basses (Nagybőgő négyes, 1947); Seven Studies on Themes of Paul Klee (Hét etűd Paul Klee témáira, 1959); Spectra (1960); The Visitation (A látogatás) (opera, 1966); Horn Concerto No. 2 (Kűrt-verseny No. 2, 1976); On Light Wings (Könnyű szárnyakon, zongoranégyes, 1984); A Bouquet for Collage for Clarinet, Flute, violin, Cella, Piano és Percussion (Csokor kollázshoz klarinétra, fuvolára, hegedűre, csellóra és ütős hangszerre, 1988). Díjak: számos tiszteletbeli cím; Kreatív Művészi Díj, Brandeis Egyetem (1960); Guggenheim-támogatás (1962, 1963); Rogers and Hammerstein-díj (1971); Friedman-díj (1988); zenei Pulitzer-díj (1994). Szerző: Musings: The Musical Worlds of Gunther Schuller (Merengés: Gunther Schuller zenei világa, 1985); The Swing Era: The Development of Jazz, 1930-1945 (A swing-korszak: a jazz kialakulása, 1930-1945, 1989). Az interjút felvette: Grant Rich (1994. 11. 17.) Életkor: 68 év

Sebeok, Thomas (Sebők Tamás). Férfi. Szül.: 1920. 11. 09. Megh.: 2001. 12. 21. Nyelvész, tanár. Amerikai (Szül.: Magyarország). Nyelvészprofesszor, Indiana Egyetem. Díjak: kiemelkedő szolgálatért járó elismerés, Amerikai Antropológiai Társaság (1984). Elnök: Amerikai Nyelvészeti Társaság (1975); Amerikai Szemiotikai Társaság (1984). Szerző: Perspectives in Zoosemiotics (Zooszemiotikai perspektívák, 1972); Structure and Texture: Selected Essays in Cheremis Verbal Art (Struktúra és textúra: a cseremisz verbális művészet válogatott esszéi (1974); The Play of Musement (Az elme kalandozása, 1981); Egyéb: Szerkesztő: Style in Language 1960); Az interjút felvette: Keith Stawyer (1992. 08. 28.) Életkor: 71 év

Shankar, Ravi. Férfi. Szül.: 1920. 04. 07. Szitárjátékos, zeneszerző. Indiai. Az Ali-India Rádió hangszeres együttesének vezetője (1949-1956); sűrűn turnézott az egész világban; a Los Angeles-i Kinnara School of Indian Music alapítója. Díjak: tiszteletbeli fokozatok, a Kaliforniai Egyetemen és az Indira Kala Sangeet Egyetemen; az Indiai Nemzeti Zene, Tánc és Dráma Akadémián (1962); National Academy of Recording Arts and Sciences (Nemzeti Hangfelvételi Művészeti és Tudományos Akadémia, 1966); UNICEF; az elnöki Padma Bhushan-díj. Művei: Két szitárversenymű (1970, 1976). Számos balett és filmzene. Lásd Raga (az életéről és a zenéjéről szóló egész estés film, 1972); My Life, My Times (Az életem, a korom) (önéletrajz, 1978); The Creat Shankars: Uday, Ravi (A nagy Shankarok: Uday, Ravi, 1983). Az interjút felvette: Grant Rich (1994. 05. 02.) Életkor: 73 év

Smith, Bradley. Férfi. Szül.: 1910. 06. 30. Fotóriporter, szerző. Amerikai. Fotóinak kiállítása: Museum of Modern Art; máshol. Szabadúszó fotóművész a Life, a Paris Match, a Time és más magazinok számára (1942-1965). Szerző: Japan: A History in Art (Japán: Történelem a művészeten keresztül (1964); Erotic Art of the Masters (A mesteri erotikus művészet, 1974); France: A History in Art (Franciaország: Történelem a művészeten keresztül, 1984); Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 04. 17.) Életkor: 83 év

Snow, Michael. Férfi. Szül.: 1929. 10. 10. Képzőművész, jazz-zenész, filmművész. Kanadai. A haladó filmművészet tanára a Yale Egyetemen (1970). Díjak: Guggenheim ösztöndíj (1972); tiszteletbeli fokozat a Brock Egyetemen, Ontario (1976) és a Nova Scotia Képzőművészeti és Design Egyetemen (1987); Kanadai Érdemrend (1983). Festményei szerepeltek az 1967-es világkiállításon, az Ontario Képzőművészeti Galériában, a National Gallery of Artban; máshol. Zongoraszólók és együttes felvételek a CCMC lemezkiadónál, máshol. Lásd The Michael Snow Project (1993); Presence and Absence: The Films of Michael Snow, from 1956 to 1991 (Jelenlét és hiány: Michael Snow filmjei, 1956-tól 1991-ig, 1995). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1994. 05. 11.) Életkor: 64 év

Spock, Benjamin. Férfi. Szül.: 1903.05.02. Megh.: 1998.03. 15. Gyerekorvos, pszichiáter, szerző, aktivista. Amerikai. Díjak: Aranyérem (csapatban), 1924-es olimpiai játékok; Family Life Book Award (Családi Élet Könyv Díj, 1963); Thomas Paine-díj, National Emergency Civil Liberties Committee (a polgári szabadságjogok felett őrködő nemzeti bizottság, 1968). Szerző: Csecsemőgondozás, gyermeknevelés (1970); Jobb világot gyermekeinknek: a pozitív értékek újrateremtése az amerikai családban (1998); Egyéb: Elnökjelölt: Peoples Party (Néppárt, 1972). Művei közül Lásd Spock on Spock: Memoir of Crowing Up with the Century (Spock Spockról: Visszaemlékezések – Ahogy felnőttem a századdal, Mary Morgan Spockkal, 1989). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 07. 13.) Életkor: 88 év

Spock, Mary Morgan. Nő. Szül.: 1943. 11. 27. Szerző, aktivista. Amerikai. Szerző: Stepparenting (Mostohaszülőnek lenni, 1986); Spock on Spock: Memoir of Growing Up with the Century (Spock Spockról: Visszaemlékezések – Ahogy felnőttem a századdal, Benjamin Spockkal, 1989). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 07. 13.) Életkor: 47 év

Stern, Richard. Férfi. Szül.: 1928. 02. 25. Író, tanár. Amerikai. Díjak: a National Institute of Arts and Letters (Nemzeti Művészeti és Irodalmi Intézet) regény-díja (1968); az Amerikai Képzőművészeti és Irodalmi Akadémia és Intézet Érdemrendje regényért (1985). Szerző: Golk (1960); Natural Shocks (Természetes sokkok, 1978); Noble Rot (Nemes rothadás, 1990); Egyéb: Lásd James Schiffer: Richard Stern (1993). Az interjút felvette: Nicole Brodsky, Csíkszentmihályi Mihály és Sean Kelley (1994. 02. 11.) Életkor: 65 év

Stigler, George. Férfi. Szül.: 1911. 01. 17. Megh.: 1991. 12. 01. Közgazdász, tanár. Amerikai. A közgazdaságtan tanára, Chicagói Egyetem. Díjak: közgazdasági Nobel-díj (1982) az információ és a közszolgálati szabályozás közgazdasági elméletével kapcsolatos munkájáért; National Medal of Science (Nemzeti Tudományos Érdemrend, 1987). Szerző: The Organization of Industry (Az ipar szerveződése): Essays in the History of Economics (Gazdaságtörténeti esszék, 1965); Egyéb: Művei közül Lásd Memoirs of an Unregulated Economist (Egy szabályozatlan közgazdász visszaemlékezései, 1988). Az interjút felvette: Csikszentmihályi Mihály és Kevin Rathunde (1990. 06. 07.) Életkor: 79 év

Strand, Mark. Férfi. Szül.: 1934. 04. 11. Író. Amerikai (Szül.: Kanada). Az USA koszorús költője, Kongresszusi Könyvtár (1990-1991). Díjak: Edgar Allan Poe-díj, Amerikai Költők Akadémiája (1974); Bollingen költészeti díj (1993). Szerző: Sleeping With One Eye Open (Fél szemmel nyitva aludni, 1964); The Continuous Life (A folyamatos élet, 1990). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 07. 04.) Életkor: 57 év

Trachinger, Robert. Férfi. Szül.: 1923. 11. 26. Televíziós menedzser, tanár. Amerikai. Alelnök, ABC-TV (1978-1985). Emmy-díjakat nyert dokumentumfilmekért (1966-1968). Részt vállalt az első lassított felvételű videoszalag és a víz alatti kézi kamera kifejlesztésében és első televíziós felhasználásában. Huszonhárom éve a UCLA kommunikációtanára. Nemzetközi előadó és tanácsadó. Fulbright ösztöndíjas (1985-1986). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 02. 22.) Életkor: 67 év

Weisskopf, Viktor. Férfi. Szül.: 1908. 09. 19. Megh.: 2002. 04. 22. Fizikus, szerző, tanár. Amerikai (Szül.: Ausztria). Díjak: Max Planck-díj (Németország, 1956); National Medal of Science (Nemzeti Tudományos Érdemrend, 1980); Enrico Fermi-díj (1988). Általános igazgató: Európai Atomkutatási Szövetség (1961-1966). Számos tudományos közlemény szerzője. Szerző (általános tudomány): Knowledge and Wonder (Tudás és csoda, 1962); Egyéb: Művei közül lásd The Joy of Insight (A belátás öröme, 1991). Az interjút felvette: Kevin Rathunde (1991. 02. 22.) Életkor: 82 év

Wheeler, John. Férfi. Szül.: 1911. 07. 09. Megh.: 2008. 04. 13. Fizikus, egyetemi tanár. Amerikai. A feketelyukak terén végzett munkájáról ismert. Guggenheim ösztöndíjas (1949-1950). Díjak: Morrison-díj (1947); Albert Einstein-díj (1965); Enrico Fermi-díj (1968); Franklin-díj (1969); National Medal of Science (Nemzeti Tudományos Érdemrend, 1971); Herzfeld-díj (1975); Niels Bohr Nemzetközi Díj (1982); Oersted-díj (1983); Oppenheimer-emlékdíj (1984). Számtalan szakmai írás mellett a publikációi között találjuk: Geometrodynamics (Geometrodinamika, 1962); Spacetime Physics (Téridő fizika, 1966); Gravitation (Gravitáció, C. Misnerrel és K. Thorne-nal, 172); Frontiers of Time (Az idő határai, W Zurekkel, 1979) és Quantum Theory and Measurement (Kvantumelmélet és mérés, 1983). Az interjút felvette: Carol A. Mockros (1992. 11. 17.) Életkor: 81 év

Whitman, Marina. Nő. Szül.: 1935. 03. 06. Közgazdász, tanár. Amerikai. Alelnök és vezető közgazdász (1979-1985) és alelnök és vezérigazgató (1985-1992): General Motors Corporation. Díjak: Katalizátor-díj (1976); Columbia Egyetem Kiválóság Díj (1984). Tag: Council of Economic Advisers (Gazdasági Tanácsadók Tanácsa, 1972-1973). Szerző: Government Risk-Sharing in Foreign Investments (Kormányzati kockázatmegosztás a külföldi befektetésekben, 1965); Rejlections of Interdependence: Issues for Economic Theory and U.S. Policy (Elmélkedések a kölcsönös függőségről: kérdések a közgazdasági elmélet és az Egyesült Államok közpolitikája számára, 1979); Egyéb: Az interjút felvette: Jeanne Nakamura (1994. 05. 25.) Életkor: 59 év

Wilson, Edward O. Férfi. Szül.: 1929. 06. 10. Biológus, tanár. Amerikai. Díjak: National Medal of Science (Nemzeti Tudományos Érdemrend, 1976); Crafoord-díj, Svéd Királyi Tudományos Akadémia (1990); Aranyérem, World Wide Fund for Nature (Természeti Világalap. 1990); Pulitzer-díj az általános nem regény kategóriában (1979 és 1991). Szerző: Sociobiology: The New Synthesis (Szociobiológia: az új szintézis, 1975); On Human Nature (Az emberi természetről, 1978); The Ants (A hangyák, Bert Hölldoblerrel, 1990); Egyéb: Művei közül Lásd Naturalist (A természetbúvár, 1994). Az interjút felvette: Grant Rich (1994.12.02.) Életkor: 65 év

Woodward, Comer Vann. Férfi. Szül.: 1908. 11. 13. Megh.: 1999 12. 17. Történész, író, egyetemi tanár. Amerikai. Az amerikai Dél irányadó történésze. Díjak: A Banereft-díj (1951); Amerikai Művészeti és Irodalmi Akadémia és Intézet irodalmi díja (1954); Pulitzer-díj (1982); életműdíj, Amerikai Történész Egyesület (1986); Aranyérem a történelemért (1990). Tag: Amerikai Képzőművészeti és Irodalmi Akadémia. Számos tudományos cikk, valamint tizenegy könyv szerzője, köztük: Tom Watson, Agrarian Rebel (Tom Watson, agrárforradalmár, 1938); Origins of the New South (Az Új Dél eredete, 1951); The Strange Career of Jim Crow (Jim Crow szokatlan karrierje, 1955). Szerkesztő: Mary Chestnuts Civil War (Mary Chestnut polgárháborúja, 1981). Lásd még: M. O’Brien, „C. Vann Woodward and the Burdens of Southern Liberalism” (C. Vann Woodward és a déli liberalizmus terhe) The American Historical Review (1973). Az interjút felvette: Carol A. Mockrosh (1993. 03. 15.) Életkor: 84 év

Yalow, Rosalyn. Nő. Szül.: 1921. 07. 19. Orvos-fizikus. Amerikai. Díjak: élettani és orvosi Nobel-díj (1977, Roger Guilleminnel és Andrew Schallyval megosztva) a radioimmunológiai módszer felfedezéséért és kidolgozásáért való hozzájárulásáért. National Medal of Science (Nemzeti Tudományos Érdemrend, 1988). Elnök: Endokrin Társaság (1978-1979). Számos tudományos publikáció szerzője. Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1992. 03. 14.) Életkor: 70 év

Zeisel, Eva. Nő. Szül.: 1906. 11. 11. Keramikus-tervező. Amerikai (Szül.: Magyarország). Díjak: NEA szenior ösztöndíj (1983); Magyar Népköztársaság Csillagrendje (1987). Utazó életműkiállítás az Egyesült Államokban és Kanadában a Le Château Dufresne és a Smithsonian Intézet szervezésében (1984). Castelton étkészlet kiállítása a MoMA-ban (1946). Keramikus-tervező tanító, Pratt Intézet (1939-1953); Művészeti igazgató: A. T. Eisey [üveggyár] (1953); ipari tervező tanító, Rhode Island School of design (1959-1960). Lásd Martin P. Eidelberg: Eva Zeisel: Designer for Industry (Zeisel Éva: Az ipar tervezője, 1984). Az interjút felvette: Csíkszentmihályi Mihály (1991. 01. 28.) Életkor: 84 év

Összefoglaló az interjúalanyokról[*]

(Sokan több címszó alatt is szerepelhetnek)

Művészetek és bölcsészettudományok

Történészek

Davis, Franklin, McNeill, Woodward

Média

Anderson, Grünenberg, Konner, Noelle-Neumann, Trachinger

Előadóművészek és zeneszerzők

Asner, Blackwood, Hart, Peterson, Schuler, Shankar

Filozófusok és kritikusok

Adler, Booth, Sebeők

Költők

Domin, Faludy, Hecht, Strand

Vizuális művészek és építészek

Baskin, N. Holton, Johnson, Kurokawa, Lanyon, Smith, Snow, Zeisel

Írók

Davies, Gordimer*, L’Engle, Levertov, S. LeVine, Lívi, Mahfouz*, Sarton, Stern

Természetés társadalomtudományok

Biológusok és orvosok

Commoner, Gould, Klein, Lederberger*, Mayr, Salk, B. Spock, Wilson, Yalow*

Kémikusok

Eigen*, I. Karle, J. Karle*, Pauling**, Prigogine*

Közgazdászok

K. Boulding, Stigler*, Whitman

Fizikusok és csillagászok

Bardeen**, Bethe*, Burbidge, Butler, Chandrasekhar*, Dyson, G. Holton, Maier-Leibnitz, Pais, Rubin, Weisskopf, Wheeler

Pszichológusok és társadalomtudósok

Campbell, Coleman, R. LeVine, Loevinger, Milner, Neugarten, Norman, Riesman

Üzleti élet és politika

Aktivisták

E. Boulding, Henderson, Honig, M. Spock

Üzleti élet, filantrópia

Galvin, Harris, Mahoney, Murphy, Randone, Reed

Feltalálók

MacCready, Offner, Rabinow

Politika

Gardner, McCarthy

Függelék – B

A vizsgálathoz használt interjúprotokoll

A rész: karrier és prioritások az életben

1. Mire a legbüszkébb abból, amit az életében elért?

a) E vállalkozásban minek tulajdonítja a sikerét? Van köze hozzá valamilyen személyes kvalitásának?

2. Melyik akadályt volt a legnehezebb leküzdenie azok közül, amelyekkel életében szembe kellett néznie?

a) Hogyan csinálta?

b) Volt olyan, amit nem tudott leküzdeni?

3. Volt olyan projekt vagy esemény, amely jelentősen befolyásolta a pályája irányát? Ha volt ilyen, tudna róla beszélni egy keveset?

a) Hogyan serkentette az érdeklődését?

b) Időben hogyan fejlődött tovább?

c) Mennyire volt ez a projekt/esemény fontos a kreatív hozzájárulásai szempontjából?

d) Vannak még ehhez hasonló érdekes, stimuláló élményei?

4. Milyen tanácsot tudna adni egy (az adott szakmában) pályakezdő fiatalnak?

a) Ön is így csinálta? Ha nem, miben különbözik mostani szemléletmódja a kezdeti szemléletmódjától?

b) Mit tanácsolna [a terület jelentőségét illetően]?

Kevés vagy sok társas kapcsolatot javasolna? Mentorok, kortársak, kollégák?

Saját identitását minél előbb vagy minél később teremtse meg?

Dolgozzon vezető intézményeknél?

c) Mit tanácsolna [a tartomány jelentőségét illetően]?

Minél előbb vagy minél később specializálódjon?

Irányadó elképzelésekre fókuszáljon, vagy dolgozzon a periférián?

d) Mit tanácsolna személyes oldalról?

Belső vagy külső motivációs szempontokat tartson fontosnak?

Kapcsolja a munkáját a személyes értékekhez, vagy válassza el egymástól a kettőt?

5. Mivel tudna meggyőzni egy fiatalt arról, hogy miért érdemes belépnie [a szóban forgó terület] világába?

a) Ez az, amiért Önnek fontos volt? Ha nem, miben különbözik a jelenlegi szemléletmódja?

6. Hogyan került legelőször kapcsolatba, vagy hogyan kezdett el érdeklődni [a szóban forgó terület] iránt?

7. Volt olyan időszak, amikor az Ön számára elveszítette a varázsát – kevésbé volt érdekes – az, amit csinált? Le tudna írni egy ilyen kiugró periódust?

a) Milyenek voltak a körülmények?

a) Mit csinált?

B rész: kapcsolatok

1. Ha volt az életében olyan személy (vagy személyek), aki befolyásolta vagy stimulálta a gondolkodását és a munkához való hozzáállását…

a) Mikor ismerte meg?

b) Hogyan kezdte el érdekelni Önt (pl. aktívan kereste őt)?

c) Hogyan befolyásolta a munkáját és/vagy az attitűdjeit (pl. motiváció, személyes vagy szakmai értékek)?

d) Mitől volt jó és/vagy rossz tanár?

e) Milyen jellegű dolgokról beszélt ezzel az emberrel (pl. személyes, általános karrierrel kapcsolatos, konkrét problémákról)?

f) Mit tanult tőle? Hogy hogyan válasszon ki célba veendő problémákat? A terület politikáját és saját maga marketingjét?

2. Fontos Önnek, hogy tanítson és hogy fiatalabbakkal dolgozzon?

a) Miért?

b) Mit szeretne leginkább átadni nekik? Miért?

c) Hogyan csinálja?

3. Amikor egy fiatal diákkal beszélget vagy együtt dolgozik vele, meg tudja becsülni, hogy vajon elhagyja majd a területet, vagy sikeres lesz benne?

a) Felismeri azokat, akik későbbi munkájuk során valószínűleg sikeresek lesznek? Hogyan? Milyen tulajdonságaik vannak?

4. Észrevesz különbségeket lány és fiú diákok/fiatalok között és a területen dolgozó női és férfi kollégái között? Ha igen,

érdeklődésben?

képességben?

kreativitásban?

a tanuláshoz való hozzáállásban?

a többiekkel/kollégákkal folytatott interakcióikban?

abban, ahogy a sikert és az eredményt meghatározzák?

személyes céljaikban és értékeikben?

szakmai céljaikban és értékeikben?

5. Milyen tanácsot tudna adni egy fiatalembernek a magánélet (pl. család, a munkához nem köthető elfoglaltságok) és a [az alany] területének az összeegyeztetéséhez?

a) Ön így csinálta? Ha nem, miben különbözik a jelenlegi szemléletmódja?

másfajta életkészségek fontosak?

a karrier relatív jelentősége az élet korai és későbbi szakaszában?

Kortársak és kollégák

1. Kortársai játszottak élete során bármikor különösen fontos szerepet személyes és szakmai identitásának formálásában?

2. Személyes és szakmai identitása és sikere szempontjából miben voltak fontosak a kollégái?

Család

1. Mit gondol, a családi háttere milyen speciális módon járult hozzá ahhoz, hogy Önből az a személy lett, aki?

2. Gyerekkorában mivel töltötte leginkább a szabadidejét? Milyen típusú tevékenységeket szeretett a legjobban csinálni? Kortársakkal? Szülőkkel? Testvérekkel? Egyedül?

3. Hogyan befolyásolták a céljait és a karrierjét házastársa és gyermeke(i)?

C rész: munkamódszerek/meglátások

1. Általában honnan jönnek az ötletei a munkájához?

a) Olvasás?

Egyéb?

Saját korábbi munkája?

Élettapasztalat?

b) Mi határozza meg (hogyan dönti el), hogy milyen projektbe vagy problémába fog bele, amikor eggyel épp kész van?

c) Voltak olyan időszakok, amikor nehéz volt eldöntenie, hogy mivel folytassa? Ilyenkor mit tett?

2. Mennyire fontos a munkájában a racionalitás az intuícióval szemben? Írja le!

a) Van két munkastílusa (pl. egy inkább „racionális” és egy inkább „intuitív”)?

b) Fontosnak tartja, hogy „kövesse a megérzéseit”, vagy hogy „bízzon az ösztöneiben”? Vagy ezek általában tévesek/félrevezetőek?

c) Nagyobb sikert ér el a módszeres, rigorózus hozzáállással?

d) Gondol a munkájára a szabadidejében? Például volt valaha bármilyen fontos meglátása ebben a „kikapcsolt” időszakban?

e) Hány órát alszik általában? Jellemzően reggel vagy késő este tudja a legjobbat kihozni magából?

f) Voltak olyan, később hasznosnak bizonyuló gondolatai, amelyek ágyban fekve vagy álmában jelentek meg?

3. Hogyan dolgoz ki egy ötletet/tervet?

a) Készít vázlatokat? Kivonatokat? Milyen gyakran írja újra azokat?

b) Egyből kiadja a munkáit, vagy vár velük egy keveset?

4. Le tudná írni a munkamódszerét?

a) Hogyan dönti el, hogy melyik levelére válaszol, milyen interjút vállal el, stb.?

b) Egyedül szeret dolgozni vagy csapatban?

5. Összességében miben különbözik a mostani munkamódszere attól, ahogyan húsz évvel ezelőtt dolgozott?

a) Történte bármilyen változás az évek során a [szóban forgó] területében való elmélyülés intenzitásában?

b) Mi a helyzet az azzal kapcsolatos érzéseinek és gondolatainak változásával?

6. Élt át paradigmaváltást a munkájában? Írja le részletesen!

D rész: figyelmi struktúrák és dinamikák

1. Jelenleg milyen feladatot vagy kihívást lát saját maga számára a legfontosabbnak?

a) Ez az, ami a legtöbb idejét és energiáját leköti? Ha nem, akkor mi?

2. Hogyan próbálja megvalósítani azt, ami fontos? [Miként igyekszik áttekinteni a területet/ tartományt/reflexiókat?]

3. Elsősorban kötelességből dolgozik, vagy azért, mert élvezi? Írja le részletesen!

a) Ez hogyan változott az évek során?

4. Terveze bármilyen változtatást [a szóban forgó területen belüli] aktivitásában?

5. Egy harminc évvel ezelőtti beszélgetés során miben lett volna más a világról és az önmagáról alkotott elképzelése?

6. Voltak olyan személyes céljai, melyek különösen nagy jelentőséggel bírtak az Ön számára a karrierje során? Ha igen, beszélhetnénk a legjelentősebbekről?

a) Hogyan kezdett el érdeklődni e cél iránt?

b) Hogyan alakult az idők során? (Most?)

c) Kreatív eredményei szempontjából mennyire volt fontos ez a cél?

JEGYZETEK

1. FEJEZET

11.[*] A könyv számos szempontból két korábbi mű folytatása: A Flow – Az áramlat (A tökéletes élmény pszichológiája], az életet tartalmassá és örömtelivé változtató feltételekről szóló tanulmány, és a The Evolving Self (A fejlődés útjai), ami az emberi élet és az emberi élmény evolúciós vonatkozásaival foglalkozik. A mostani kötet számos olyan kivételes egyéniség életét mutatja be és értelmezi, akik rájöttek, hogy miként lehet az áramlatot életük állandó részévé tenni, és ezzel egy időben hozzájárulni a kultúra evolúciójához.

A könyvnek megvan a helye a kreativitásról szóló kortárs irodalomban is. Annak érdekében, hogy felvázoljam a kontextust, amelybe a jelen mű ágyazódik, és hogy rövid bepillantást nyújthassak a kreativitás kutatásának legfrissebb helyzetébe, szeretném megemlíteni pályatársaim néhány művét, amelyek hatással voltak rám. Hangsúlyozni szeretném, hogy ennek célja nem a terület mára hatalmasra duzzadt irodalmának összefoglalása, csupán azokat az aktív kutatókat és kutatóközpontokat szeretném bemutatni, amelyek ilyen vagy olyan módon megváltoztatták azt, ahogyan a témáról gondolkodom.

A lehető – remélhetőleg az olvasó számára is – legelevenebb kép felvázolása céljából először felrajzolom azon központok képzeletbeli térképét, ahol jelenleg is élénk kutatás folyik a kreativitás témájában, az Egyesült Államok északnyugati csücskétől dél felé haladva, majd keletre és északra, miután eljutunk az Egyesült Államokon kívüli központokhoz.

Dean Kenneth Simontonnal kell kezdenem a Kaliforniai Egyetemről (Davisben), aki több évtizede folytat historiometrikus tanulmányokat a kreativitásról. Simonton számtalan, bármely más kutatónál több publikációt közölt a kreatív teljesítménnyel időben korreláló kvantitatív trendekről (Simonton 1984, 1990a).

Kreatív emberek – főként építészek és művészek – személyiségéről az egyik legkorábbi kutatássorozatot a Kaliforniai Egyetemen (Berkeley-n) végezték D. W. MacKinnon és diákjai. Ezen a vonalon kutatott tovább Frank Barron, majd David Harrington a Kaliforniai Egyetemen (Santa Cruzban) (MacKinnon 1962; Barron 1969; Harrington 1990).

A Dél-Kaliforniai Claremont Egyetemen Robert Albert és Marc Runco kreatívnak tartott diákokkal végeznek longitudinális vizsgálatokat. Runco egyúttal a területet meghatározó két lap egyike, a The Creativity Research Journal alapító szerkesztője (Albert 1983; Runco 1994).

Az Új-Mexikói Egyetemen Vera John-Steiner tudományos jegyzetfüzeteket vizsgálva követte nyomon kreatív gondolatok fejlődését, és olyan csoportok együttműködését állította középpontba, amelyek áttörést értek el valamilyen területen (John-Steiner 1985).

Áttérve a közép-nyugati államokra, az iskolai (Getzels és Jackson 1962) és a művészi (Getzels és Csíkszentmihályi 1976) kreativitás kutatásának a Chicagói Egyetemen is nagy hagyománya van. Jelenleg, amint azt a jelen kötet is bizonyítja, a kreativitás különböző területein folyik kutatás.

A Michigan Állami Egyetemen Robert Root-Bernstein és csapata továbbra is azokat az interjúkat boncolgatja, amelyeket Bernice Eiduson 1958-ban, kiemelkedő tudósokkal kezdett el felvenni (Eiduson 1962; Root-Bernstein 1989).

A Carnegie-Mellon Egyetemen Herbert Simon és munkatársai olyan számítógépes programokkal kísérleteztek, amelyek a kreatív felfedezésekben részt vevő mentális folyamatokat hivatottak imitálni (Langley, Simon, Bradshaw és Zytkow 1987; Simon 1988).

Paul Torrance, a Georgiai Egyetemen nagyon hatékony laboratóriumot vezet, amely gyerekek kreativitását vizsgálja (Torrance 1962, 1988). Észak-Karolinában, a The Center for Creative Leadership (Kreatív vezetésközpont) a rendelkezésre álló tudást üzleti és szervezeti környezetben a kreativitás stimulálására alkalmazta.

New Yorkban a Columbia Egyetemen Howard Gruber és munkatársai egy-egy személy élethosszig tartó kreatív munkájának alapos elemzését végzik (Gruber 1981; Gruber és Davis 1988).

Még északabbra a New York állambeli Buffalóban, a The Center for Creative Studies (Kreatív Tanulmányok Központja) kutatásokat támogat, és üzleti tanácsadást végez, valamint kiadja a terület másik lapját, a The Journal of Creative Behaviort (Isaksen, Dorval és Treffinger 1994; Parnes 1967).

Robert J. Sternberg a Yale Egyetemen az emberi kogníció és ezen belül a kreativitás egyik legbefolyásosabb és legtermékenyebb kutatója és elméletalkotója (Sternberg 1986, 1988).

Ahogy azt várnánk, Boston környéke bővelkedik a kreativitást kutató tudósokban. Mindenekelőtt Howard Gardnert kell megemlítenünk a Harvardról, aki hosszan tartó jelenlétére e területen nemrég egy mesteri tanulmánnyal tett koronát, melyet századunk hét kiemelkedő zsenijéről Írt (Gardner 1988, 1993). David Perkins a Project Zero (a tanulási folyamatokat kutató harvardi csoport) tagjaként régóta kutatja a kreatív gondolkodásban szerepet játszó kognitív folyamatokat (Perkins 1981; Weber és Perkins 1992). Ugyancsak a Harvardon. Teresa Amabile kiterjedt kutatást végzett gyerekek kreativitásáról, és tanulmányozni kezdte a kreativitást vállalatoknál és szervezetekben (Amabile 1983, 1990). David Feldman következik a Tufts Egyetemről, aki a csodagyerekek Vizsgálatában végzett úttörő munkát, és aki a kognitív fejlődés kutatásában dolgozta ki a moduláris elképzelést (Feldman 1980, 1994).

Végezetül az Egyesült Államok képzeletbeli térképének végére érve a Maine Egyetemen (Oronóban) a pszichológus Colin Martindalé historiográfiai módszerekkel elemzi a kreativitás művészetben betöltött szerepének változásait; munkássága Simonton kaliforniai kutatásához hasonlítható (Martindale 1989, 1990).

Az Egyesült Államokon kívül nagy szerencsémnek tartom, hogy sok eszmecserét folytathattunk Budapestről Magyari-Beck Istvánnal, aki egy ideig amellett érvelt, hogy a téma kurrens, sokszor parókiális, egydimenziós megközelítésének elkerülése végett szükségünk volna a „kreatológia” új tudományágára (Magyari-Beck 1988, 1994). A Milanói Egyetemről Fausto Massimini szemlélete messzemenően befolyásolta a kulturális evolúcióról és sok minden másról alkotott elképzeléseimet (Massimini 1993; Massimini, Csíkszentmihályi és Delle Fave 1988). Izraelben Roberta Milgram folytatja a kreativitás tesztelésének Torrance által megkezdett hagyományát (Milgram 1990).

Természetesen még egyszer le kell szögezzem, hogy ezek a hivatkozások csak a jéghegy csúcsát jelentik, és csak a terület olyan, jelenleg is aktív kutatóiról szólnak, akiknek munkáját első kézből ismerem.

Genetikai felépítésünk 98 százalékban azonos a csimpánzokéval. Az arra vonatkozó becslések, hogy genetikai felépítésünk milyen mértékben azonos a csimpánzokéval, 94 és 99 százalék között mozognak (Dozier 1992; Diamond 1992).

14-15. Kreativitás a történelemben. Noha az emberiség az egész történelem során kreatív volt, ennek ritkán ébredt tudatára. Az egyiptomi civilizáció például több évszázadon át élen járt a művészetekben és a technológiában, ideológiájuk mégis a hagyományokhoz való szélsőséges hűséget hirdette. A középkori Európában számos szent és filozófus új életstílust és új gondolkodásmódot teremtett, mégis hajlottak arra, hogy vívmányaikban Isten akaratának újrafelfedezését lássák, és ne saját leleményességüknek tulajdonítsák őket. A hagyományos keresztény gondolkodás szerint egyedül Isten volt kreatív, az embert megteremtették, de önmaga teremteni nem tudott. A kreativitás egészen a közelmúltig alig-alig foglalkoztatta a pszichológiát. Amikor J. P. Guilford 1950-ben az Amerikai Pszichológiai Társaság elnöke lett, székfoglaló előadásában a kreativitás kutatásának az intelligenciakutatás mellett betöltött jelentős szerepét ecsetelte. Némi irónia van abban, hogy Guilford a védelmi minisztérium támogatása révén került kapcsolatba a témával. A második világháború alatt a légierő rájött, hogy az intelligenciatesztek önmagukban nem alkalmasak a legjobb pilóták kiválasztására, akik képesek a vészhelyzetekre újszerű módon reagálni. Így Guilford eredetiségről és rugalmasságról folyó kutatásait a hadviselés kényszere ösztökélte, amelyek viszont ezután több évtizeden át inspirálták a kreativitás kutatását.

16. Harmincévnyi kutatás. A kreativitást először 1962-ben kezdtem el kutatni, amikor képzős hallgatók egy csoportjában megfigyelt kreatív folyamatokról írtam doktori disszertációt. Ebből sok cikk, majd egy könyv született, a The Creative Vision (A kreatív látás), amely új fogalmakat és módszereket vezetett be a kreativitás kutatásába, különös tekintettel a „problémafeltárásra” (Getzels és Csíkszentmihályi 1976). A kreativitás „rendszerszemléletét” jóval később, 1988-ban dolgoztam ki, és azóta is fejlesztem diákjaimmal és kollégáimmal, akik közül kiemelendő David Feldman a Tufts Egyetemről és Howard Gardner a Harvardról (Csíkszentmihályi 1988; Feldman, Csíkszentmihályi és Gardner 1994; Gardner 1994).

Kulturális evolúció. Azzal a gondolattal, amely szerint a kreativitás úgy viszonyul a kulturális evolúcióhoz, ahogy a genetikai mutáció a biológiai evolúcióhoz, elsőként Donald T. Campbellnek, a tudás evolúciójáról szóló esszéjében találkoztam (Campbell 1960). Ennek a szemléletnek egy korábbi bevezetője Teilhard de Chardin spekulatív, de inspiráló eposza, Az emberi jelenség (Teilhard 1965).

A mém fogalmat, amely az evolúciós szintű gén kulturális szintű megfelelője, Richard Dawkinstól (1976) vettem át. Ezekkel a témákkal bővebben foglalkozik Csíkszentmihályi (1993, 1994).

17. Kreativitás kis k-val. Éppen jelenleg is parázs vita folyik a kreativitás definíciójáról – lásd a Creativity Research Journal legutolsó számát 1995-ből. A középpontban annak kérdése áll, hogy szükségese társadalmi jóváhagyás ahhoz, hogy egy ötletet vagy terméket kreatívnak nevezzünk, vagy elég ehhez az is, hogy az ötlet gazdája kreatívnak érezze azt. Ez egy régi talány, amelyet fél évszázaddal ezelőtt Morris Stein (1953) úgy próbált feloldani, hogy a jelenséget szubjektív és objektív fázisokra osztotta. A kérdés hiába ősrégi, megoldása még nem született, és mindkét oldal nyomós érveket hozott fel. A magam részéről szívesen tekinteném a kreativitást szubjektív jelenségnek, sajnos azonban ezt megvalósíthatatlannak tartom. Akármennyire is csodáljuk a személyes belátást, a szubjektív megvilágosodást, amíg nem alkalmazunk rá valamilyen – logikai, esztétikai vagy hasznossági – kritériumot, addig nem tudhatjuk, hogy tévhitről vagy kreatív gondolatról beszélünk-e. Abban a pillanatban viszont, amikor ezt megtesszük, behozzuk a képbe a társas és a kulturális értékelést, így jutottam a kreativitás rendszerszemléletének kialakításához, amely a kreatív folyamat helyét az egyén elméjén kívülre teszi.

Tudatában vagyok, hogy ezzel korunk egyik nagy alapigazságával szegülök szembe. Manapság készpénznek vesszük, hogy mindenkinek joga van kreatívnak lenni, és hogy ha egy ötlet meglepőnek és újszerűnek tűnik egyvalaki számára, azt akkor is kreatívnak kell tekinteni, ha senki más nem gondolja így. A Zeitgeist elnézését kérve, be fogom mutatni, hogy miért nem nagyon hasznos ez a feltételezés.

18. A figyelem korlátozott erőforrás. Számos pszichológus kommentálta már a tényt, hogy minden szándékos cselekedethez figyelemre van szükségünk, és hogy figyelmi képességünk véges (pl. Hasher és Zacks 1979; Kahneman 1973; Simon 1969; Treisman és Gelade 1980). Véleményem szerint ez a tény az emberi viselkedés egyik legalapvetőbb korlátja, amely jelenségek széles körét magyarázza, kezdve attól, hogy miért küzdünk annyira a munkánkat megkönnyítő gépekért, odáig, hogy miért érezzük bántónak, ha barátaink nem figyelnek ránk eléggé (Csíkszentmihályi 1978, 1990; Csíkszentmihályi és Csíkszentmihályi 1988)

20. A kreatív embereket gyakran furcsának tartják. Kreatív embereknek tulajdonított jellemvonásokat vizsgáló tanulmányokban szerepel az „impulzív”, „a menet közben találja ki a szabályokat”, a „szeret egyedül lenni” és a „jellemzően nem ismeri saját korlátait”. A kreatív személyek legkevésbé tipikus tulajdonságai között találjuk, hogy „gyakorlatias,” „megbízható”, „felelősségteljes,” „logikus”, „őszinte” (MacKinnon 1963; Sternberg 1985; Westby és Dawson 1995).

21. Két ellentétes parancssor. Körülbelül harmincöt évvel e könyv megírása előttig a fő pszichológiai elméletek, mint például a behaviorizmus és a pszichoanalitikus elmélet, azt feltételezték, hogy az emberi természetet kizárólag „hiányszükségletek” vezérlik, mint például az evés és a szex iránti vágy, és így tovább. Nem sokkal ezután olyan humanisztikus pszichológusok hatására, mint Abraham Maslow és Carl Rogers, kezdték komolyabban venni az önértékelés és az önmegvalósítás felé hajtó pozitív belső késztetéseket, drive-okat (pl. Maslow 1971; Rogers 1951). Külön érdekes, hogy ehhez a váltáshoz nagyban hozzájárultak laboratóriumi majmok és patkányok vizsgálatai, akikről kiderült, hogy a kilátásba helyezett étel a munkavégzésben ugyanannyira motiválta őket, mint az exploráció és az új élmények esélye. Az eredmények alapján felvetődött, hogy létezik egy "explorációs drive” és egy „kompetencia szükséglet”, ami örökre megváltoztatta az emberi viselkedésről alkotott hiányvezérelt képet (White 1959). Lásd még Csíkszentmihályi (1975, 1990, 1993).

21-22. Félő, hogy elnyomják a kreativitást. A probléma jő és rövid összefoglalóját adja egy részlet Gerhardt Casper beszédéből, amit a Stanford Egyetem elnökeként, 1994. szeptember 18-án, a Világgazdasági Fórum Stanfordon rendezett iparági csúcstalálkozóján tartott: „A kormány és az ipar figyelmét egyre inkább a technológiatranszfer egyszerűsítése köti le – mondta –, ahelyett hogy az eredeti kutatások legjobbjait támogatnák és az ezzel együtt járó oktatási és képzési befektetéseket. […] Nyugodtan adhatunk a középszerűségre, ami csak további középszerűséghez vezet majd.”

22. Kötelező tananyagon kívüli tárgyak. Egy nemrég befejezett longitudinális vizsgálat (Csíkszentmihályi, Rathunde és Whalen 1993) rámutatott, hogy a tantermen kívüli tevékenységeknek milyen fontos szerepük van a tehetséges tinédzserek inspirálásában, és abban, hogy motivációjuk fókuszált maradjon. A városok központi kerületeiben élő fiataloknak még nagyobb szükségük van az olyan, iskolán kívüli „támogató környezetre”, ahol a felelősségérzetet a szabadság érzésével együtt élhetik meg (Heath és McLaughlin 1993). Nemrég Root-Bernstein, Bernstein és Garnier (1995) megmutatta, hogy saját beszámolóik szerint a kreatív kutatók érdeklődési köre jóval szélesebb, jelentősen többet sportolnak, illetve több művészi tevékenységet folytatnak (festenek, rajzolnak, verset írnak, sétálnak, szörföznek, vitorláznak stb.), mint kevésbé kreatív társaik.

Kivételes egyéniségek. Előrehaladott koruk miatt a válaszadók közül néhányan eltávoztak közülünk az interjú és a jelen írás között eltelt idő alatt. John Bardeen, Kenneth Boulding, James Coleman, Robertson Davies, Linus Pauling és Jonas Salk nincsenek már velünk[*]. A szövegben minden interjúalanyról egyfajta kiterjesztett jelenben írok, ami persze helyénvaló, ha belegondolunk, hogy életművük hatása még sokáig élni fog a kultúra emlékezetében.

A kiválasztás folyamata. Kutatásunk egyik korlátja, hogy a válaszadók többsége kaukázusi amerikai, kanadai vagy európai; a többi etnikai vagy kulturális csoport tagjai közül kevesen kerültek a mintába. Példának okáért, mindössze két afrikai-amerikai és alig néhány ázsiai képviseltette magát. Ez gondot okozna, amennyiben a kreatív folyamat alapvetően más és más lenne a különböző etnikumoknál. Benyomásom szerint ez nincs így, leszámítva, hogy a hozzáértők köréhez és az adott területhez való hozzáférés, valamint ezek működése kultúránként más és más lesz, éppen annyira, amennyire az adott kultúrán belül időtől és társadalmi helyzettől függően változik. Ez összhangban áll a japán pszichológus, Maruyama (pl. 1980) következtetéseivel, miszerint az eredetiség változékonysága sokkal nagyobb a kultúrán belül, mint a kultúrák közőrt. A második fejezetben bemutatásra kerülő rendszermodell értelmében úgy fogalmaznék, hogy a személy eredeti hozzájárulása valószínűleg hasonló kultúrák között, míg a terület és a tartomány annak a kultúrának a jellegzetes bélyegét hordozza magán, amelyben a kreatív folyamat zajlik. Ugyanez vonatkozik a nemi különbségekre is: A kreatív eredmények elérése érdekében a nők bármely adott tudományterületen ugyanazokat a mentális folyamatokat használják, de a szocializáció, a képzés és a férfiak, illetve nők számára elérhető lehetőségek adott társadalmi rendszerben meglévő eltérései hatással lehetnek arra, hogy a két nem milyen gyakran és milyen típusú kreatív eredményeket produkál.

25. A cáfolás stratégiája. A fehér holló példája és tudományos episztemológiai következményei nyilvánvalóan Karl Popper érveléséből származnak, ami bár tudománytörténeti magyarázatként (Popper egyébként sohasem szánta annak) hitelét vesztette, a tudomány logikai alapjaként továbbra sem túlhaladott (Popper 1959).

A történeteket elfogadom névértéken. A válaszadók elbeszéléseinek elfogadása – amire a tárgyával szemben kötelezően szkeptikus tudós megszokott hozzáállása jogosít fel – az az egyéni előítélet, amellyel az adatokat értelmezem. Az általában pejoratív mellékzöngéjű előítéletet itt abban az értelemben használom, amelyet a filozófus, Jürgen Habermas alakított ki, aki amellett érvelt, hogy egyikünk sem képes előítéleteit megkerülni. De önreflexió segítségével bizonyos mértékig úrrá lehetünk, az előítéleteinkből fakadó elfogultságunkon (Habermas 1970; Robinson 1988).

A viktoriánus optimizmus tetőfokán, a 19. században, széles körben hallgatólagosan elfogadottá vált az a nézet – vagy előítélet –, hogy az emberiség, ha nem is tökéletes, de jó úton haladt a tökéletesség felé. A nagy kritikai gondolkodók, mint Marx vagy Freud nagy hozzájárulása az volt, hogy megmutatták: épp ellenkezőleg, az ember cselekedetei tele vannak önzéssel, irracionalitással és tagadással. Meglátásaikat a behaviorizmus, a szociobiológia és megannyi más „izmus” szempontjai finomították. Ezen elméletek pesszimizmusa még hitelesebb lett az elmúlt évszázadban a háborúk és ideológiák által ránk szabadított értelmetlen gonoszság révén. A kultúránkat átható új előítélet tehát 180 fokos fordulatot jelent az előzőhöz képest, és minden emberről azt tartja, hogy cselekedetei önzőek, irracionálisak, és nem érdemes bízni bennük.

Véleményem szerint egyik véglet sem túlzottan hasznos. Ahhoz, hogy kibékítsük a dialektika két ellentétes pólusát, észre kell vennünk, hogy viselkedésünket nagyrészt ősi, az önvédelemre és önreprodukcióra tervezett genetikai parancsok és ennél frissebb kulturális utasítások határozzák meg, amelyeket a kulturális miliőtől kritikátlanul vettünk át. Ugyanakkor nincs értelme tagadni, hogy az idő során felmerült új mémek vagy gondolatok mint például az emberiesség, a demokrácia, az erőszakmentesség eszméje mindenképpen új célok felé képes irányítani a viselkedést. Saját előítéletem szerint az ember e viszonylag rugalmas alkalmazkodóképessége, vagy kreativitása teszi lehetővé, hogy elkerüljük a jelenleg elfogadott redukcionista viselkedésmagyarázatok múltba tekintő pesszimizmusát, és hogy az emberiség valódi evolúciójának reményét tápláljuk magunkban.

26. A társadalomtudományok hajlamát az emberi motivációk leleplezésére (sok más bölcs észrevétellel egyetemben) Hannah Arendt tárgyalja (1959).

2. FEJEZET

33. Kreatív felismerés. A Robert Sternberg (1995) által nemrégiben szerkesztett kötet elég jól lefedi a kérdést, hogy mit is nevezünk kreatív belátásnak, igaz ez kizárólag pszichológiai. „fejen belüli” megközelítést alkalmaz. Kimondottan kreatív belátásokhoz lásd pl. Csíkszentmihályi és Sawyer (1995). A rendszermodell (néha DIFI néven – mint Domain, Individual, Field, Interaction [Tartomány, Egyén, Terület, Interakció]) eredetileg Csíkszentmihályi (1988a, 1990) elképzelése, majd Feldman, Csíkszentmihályi és Gardner (1994) fejlesztette tovább.

35. Briliáns elmék. Korunk egyik előítélete szerint, ha valaki szokatlanul viselkedik vagy köze van a művészethez, az biztos kreatív. Például reklámcégeknél a reklámok megtervezésével és elkészítésével foglalkozó osztályt általában kreatívnak nevezik, az ott dolgozók pedig a kreatívok. Bár biztosan sok reklámművész van, aki eredeti módon kreatív, előfordulásuk nem feltétlenül gyakoribb, mint az ugyanennek a vállalatnak dolgozó kreatív könyvelőké, műszaki szakembereké vagy könyvtárosoké. Ugyanakkor lehet, hogy ragyogóbbak, a szó itt használt értelmében.

Személyes kreativitás. Amikor pszichológiai vagy oktatási közegben kreativitásról beszélnek, szinte kizárólag erre az értelmezésre gondolnak. A gondolat fluenciáját vagy flexibilitását mérő tesztek vagy a gyerekrajzok tanári értékelései a kreativitásnak nem azt a jelentését mérik, amelyet ebben a könyvben használok. Ehelyett csupán a szokatlan válaszok produkálására való tendenciát méri, amely vagy elvezet ahhoz, amit én eredeti kreativitásnak nevezek, vagy nem. A pszichológusok közül Howard Gruber gyakran és meggyőzően érvelt amellett, hogy egyszerűen össze nem tartozó dolgokat keverünk azzal, hogy a „kreatív” jelzőt okos gyerekekre használjuk és olyanokra, akiknek teszthelyzetben jól forog a nyelvük (pl. Gruber és Davis 1988).

36. Leonardo személyiségét gyakran boncolgatták (pl. Reti, 1974); Newtonnal kapcsolatban lásd Westfall (1980) és Stayer (1988), Thomas Edisonhoz pedig Wachorst (1981). Nem arról van szó, hogy személyiségük és más nagy géniuszok személyisége tragikus módon meghasadt; inkább csak arról, hogy munkásságuk speciális keretein kívül egyszerűen hétköznapiak voltak – más szóval, munkájukon túl nem tudtak olyan ragyogó színben feltűnni, amilyenben a közvélemény látni szerette volna őket.

37. Zsenialitás. Ennek a századnak a tudósai közül csak kevesen – például Richard Feynman és Neumann János – érdemelték ki társaik szemében a zseni jelzőt. Úgy tűnik, ezt a hírnevet kevésbé hozzájárulásaik jelentősége alapozta meg, inkább az a kivételes könnyedség, amellyel átlátták és megoldották még a kollégáik számára nehezen érthető problémákat is. A zseninek tartott személyek emlékezete általában rendkívüli, néha fotografikus. Lehetséges, hogy ezek a személyek ritka neurológiai adottságokkal rendelkeznek. Mindazonáltal az ilyen adottságok nem garantálják a kreativitást. A zsenik ezenkívül gyakran hódolnak sajátos hóbortoknak, melyek megkülönböztetik őket társaiktól, és amelyek közönségük szemében egyediségük lenyűgöző bizonyítékai (pl. Feynman bongódob-tudása vagy Picasso komoly eltökéltsége, hogy életében végigjátssza a burzsoázia erotikus fantáziáit).

39. A kreativitás elismerésének időbeli ingadozásai. Brannigan (1981) volt az egyik első szociológus, aki szisztematikusan vizsgálta annak folyamatát, hogy egy új felfedezést vagy találmányt először elismert szaktekintélyeknek kell legitimizálniuk ahhoz, hogy széles körben értékelni kezdjék őket. Felveti például, hogy viszonylag jelentéktelen esemény maradt volna, hogy Kolumbusz felfedezte Amerikát, sőt még felfedezésnek sem számítana, ha a spanyol király kormányzata, térképészek, az egyház, tudósok stb. nem halmozzák el elismeréseikkel. Kosoff (1995) még tovább megy – talán túl messzire –, amikor is a kreativitásra kizárólag attribúciós folyamatként, benyomáskezelésként tekint, teljesen figyelmen kívül hagyva ezzel az egyén érdemi hozzájárulását.

41. A reneszánsz legszebb évei. A 15. század első negyedében Firenzében elkészült műalkotások listájához és értékelésükhöz lásd például Bruckhardt (1926). Az itt következő részek jelentős mértékben Hauser (1951) és Heydenreich (1974) e periódussal kapcsolatos észrevételeire támaszkodnak.

45. Hauser. Az idézet Hausertől (1951, 41) származik. Ugyanerről a történelmi periódusról írva hasonló következtetésre jut Heydenrich (1974, 13): „a patrónus nagyon fontos szerepre tesz szert: gyakorlatilag a művészi termék nagyrészt az ő együttműködésének az eredménye.” Ugyanez vonatkozik más tartományokban végzett kreatív munkákra is.

47. Extraszomatikus utasítások. E gondolataim alapja elsősorban Fausto Massimini munkája. Az extraszomatikus utasítások egy példája a Föld kétszázegynéhány országa által elfogadott különböző politikai alkotmányok tartalmazta törvények. Massimini és Calegari (1979) úgy elemezte ezeket az alkotmányokat, mintha nagyszámú genetikai információt kódoló kromoszómák volnának; az egyes törvényeket úgy tartalmazza az alkotmány, mint egy kromoszóma a géneket. Azt is kimutatták, hogy egyes törvénycsoportokat vissza lehet vezetni „felmenő törzseikre” a Magna Chartában és kevésbé régi dokumentumokban, mint például az Egyesült Államok alkotmányában. Más szóval az emberi viselkedést a gének helyett a mémekben kódolt információ kezdte el irányítani (lásd még Massimini 1979, 1993; Csíkszentmihályi és Massimini, 1985).

49. Kreativitás és életkor. Az életkor és a kreatív eredmények összefüggéseit különböző tartományokban elsőként Lehman (1953) és Dennis (1966) tanulmányozta. Újabb tanulmányokért lásd Over (1989) és Simonton (1988, 1990c) munkáit.

50. Az erkölcs mint tartomány. Függetlenül attól, hogy valaha jól strukturált tartomány lesz-e vagy sem, az erkölcs végre megkapja a megérdemelt figyelmet a pszichológusoktól. Jean Piaget és Lawrence Kohlberg hatására a kutatók többsége a legutóbbi időkig az erkölcsi ítéletek tanulmányozására szorítkozott. A most kialakuló tartománya valós erkölcsi viselkedést próbálja vizsgáin! (pl. Damon 1995; Gilligan, Ward és Taylor 1988).

52. A figyelem szűkös volta. Az érvelés alapján felvetődik, hogy az általánosan elfogadott nézet szerint a kreativitás korlátja nem a jó új mémek (pl. ötletek, termékek, műalkotások), hanem az ezek iránti érdeklődés hiányában keresendő. Nem a kínálat szűkős, hanem a kereslet. Ez is egy a figyelem fent említett korlátozottságának következményei közül. Sajnos a kreativitás fejlesztésére tett erőfeszítések többsége a kínálati oldalra fókuszál, ami nemcsak hogy nem feltétlenül fog működni: ezenkívül valószínűleg még több meg nem értett zseni életét nyomorítja majd meg. Még mindig nagyon kevés formalizált tudással rendelkezünk arról, hogy hogyan fejleszthetjük a kreativitás keresleti oldalát, habár vállalkozóknak és jótékonykodóknak nyilvánvalóan mindig is nagy gyakorlatuk volt ez ügyben.

3. FEJEZET

62. És a művészekre is. Jó példa az a két reneszánsz festőművész, aki a Medicieknek dolgozott Filippo Lippi (1406-1469) és Giovanni Angelico (1400-1455). Mindketten szerzetesként kezdtek festészettel foglalkozni, és szenteket és Szűz Máriát ábrázoló, áthatóan spirituális festményeikről lettek híresek. Ugyanakkor Lippi elhagyta a kolostort, és kicsapongó, züllött, részeges alak lett – megszökött egy apácával, akitől gyereke született. Egy nap patrónusa, Cosimo de’Medici úgy döntött, bezárja műtermébe, hogy biztosan befejezze a festményt, amit már kifizetett neki, de éjszaka, összecsomózott lepedőkön leereszkedve Filippo így is kiszökött az ablakon át, hogy csatlakozzon egy társasághoz. Ám bármily léha volt is a viselkedése, egész életén át végig kedves, vallásos képeket festett. Giovanni ezzel szemben alázatos szerzetes maradt, aki minden alkalommal, amikor ecsetet vett kezébe, nagy áhítattal imádkozott az isteni ihletért. Halála után az emberek Boldog Angelicóként kezdték emlegetni, habár az egyház hivatalosan sosem kanonizálta. Hátrahagyott műveik alapján az ember inkább feltételezné, hogy egypetéjű ikrek, semmint hogy homlokegyenest ellenkező temperamentumú személyiségek.

Ugyanakkor a temperamentumbeli különbségek megmagyarázhatják, hogy két személy, aki ugyanabban a tartományban működik, miért választja munkája céljául annak eltérő aspektusait, vagy miért közelít az egyik redukcionista, míg a másik holisztikusabb módon a tartományhoz.

63. Pierre Bourdieu. A „kulturális tőke” nagyhatású fogalmát ez a francia szociológus dolgozta ki (Bourdieu 1980).

66. Az 1960-as években. A művészetet oktató tanárok szerint a művészetet tanuló diákok számára ideális személyiségtípus változásait és ennek a diákokra gyakorolt hatásait Csíkszentmihályi és Getzels (1976) írja le.

A művészek személyisége (és a kreatív egyéniségeké általában). Számos tudós (köztük a jelen írás szerzője is) megpróbálta leírni a kreatív emberekre jellemző sajátos személyiségvonásokat, és néhány következtetésük bizonyos mértékben érvényes, legalábbis az adott történelmi kontextusunkon belül. Valószínű, hogy az olyan vonások, mint az érzékenység, a tapasztalatok iránti nyitottság, az önellátásra való képesség, a társas normák és a társas elfogadás iránti érdektelenség, valamint – művészek esetében – a mániás depresszióra való hajlam jó lehet arra, hogy megnövelje annak az esélyét, hogy az egyén megpróbáljon a tartományához valami újat hozzátenni (pl. Albert és Runco 1986; Andreasen 1987; Barron 1969. 1988; Cattel és Drevdahl 1955; Cross, Cattel és Butcher 1967; Csíkszentmihályi és Getzels 1973; Getzels és Csíkszentmihályi 1968, 1976; MacKinnon 1964; Piechowski és Cunningham 1985; Roe 1946, 1952). Ám mostanra meggyőződtem arról, hogy az ilyen unipoláris vonások nem képesek olyan pontosan leírni a kreatív egyéniséget, mint a komplexitás dialektikus elképzelése.

Komplexitás. A komplexitás fogalma központi jelentőséggel bír sok korábbi írásomban, különösen A fejlődés útjaiban (The Evolving Self, Csíkszentmihályi 1993). A jelen kontextusban hasonló, de sokkal korlátozottabb értelemben használom a fogalmat, minden kimerítő elméleti megfontolás nélkül, amelyet általában szeretek hozzátársítani. Az általa leírt rugalmas, adaptív személyiségstílus részben hasonlít más, pszichológusok által leírt vonásokra, azonban ezek egyikével sem azonos. Black egorugalmasságfogalmát (Block 1971, 1981), amely magába foglalja az alkalmazkodásra és a leleményességre való hajlamot, tekinthetjük nagyon hasonlónak.; ám a nagy énrugalmasságú egyének egydimenziós vonásokban erősek, mint például integritásban, dominanciában és önelfogadásban, ami nem a legjobb módja a kreatív személyek leírásának, akiket időnként hatalmába keríthet a bizonytalanság és az önbizalomhiány.

Korábban a kutatók gyakran tulajdonítottak kreatív embereknek látszólag ellentétes vonásokat, mint például „a tapasztalatokra való nyitottság” és „a kihívások és a komplexitás előnyben részesítése” (pl. Russ 1993, 12). Ezeket a vonásokat azonban egymástól elkülönülő, egymásra merőleges vonásokként képzelték el, nem pedig egy kontinuum mentén megfigyelhető változatokként. Az én komplexitásfogalmamhoz közelebb áll Dennett (1991) tudatelképzelése, valamint Ornstein (1986) „többszörös elme”-fogalma, vagyis az agy arra való hajlama, hogy elkülönült és gyakran ellentmondó idegi szekvenciákat integráljon, gyakran hozva létre ezáltal össze nem illő és ellentmondásos gondolatokat és cselekvéseket egy és ugyanazon személyben. A kreatív egyéniségek talán hajlamosabbak elfogadni és saját befolyásuk alá hajtani az elme e jellegzetességet.

67. Carl Gustav Jung. Lásd pl. Jung (1969, 1973).

69. Longitudinális vizsgálatok. Kivételesen tehetséges diákok első longitudinális vizsgálatát Lewis M. Terman végezte a Stanford Egyetemen, aki ezer nagyon magas IQ-jú gyerek viszontagságait követte nyomon egy ma is folyó vizsgálatban. A tanulmány eredményeit lásd például Terman (1925), Oden (1968) és Sears (1980).

Későbbi tanulmányok. Jacob W. Getzels és Philip Jackson (1962) hasonlítottak elsőként össze IQ-teszteken magas pontszámot elérő, de kreativitásteszteken nem kiemelkedő gyerekeket olyanokkal, akik magas pontszámot értek el kreativitásteszteken, de az IQ-teszteken nem; a két csoportot igen különbözőnek találták. Például a magas IQ-jú gyerekek konvencionálisabbak voltak, inkább extrinzik motivációkkal, míg a magas kreativitású személyek lázadóbbak voltak, inkább intrinzik motivációkkal. Ahogy várnánk, a tanárok az első típust kedvelték. A témában újabban született munkákat Westby és Dawson (1995) foglalja össze.

Howard Gardner (1993) századunk hét példaértékű kreatív géniuszát tanulmányozta.

A konvergens és divergens gondolkodásmód közötti megkülönböztetést J. P. Guilford vezette be, a kreativitás modern pszichológiai kutatásának úttörője, aki szerint a kreativitás sajátossága a divergens gondolkodás, és aki a kreativitás első, még mindig használatban lévő tesztjeit kidolgozta (Guilford 1950.1967). A divergens gondolkodás méréséhez később Paul Torrence járult hozzá jelentős mértékben (Torrence 1988); a divergens gondolkodás és a kreativitás összefüggéseinek frissebb összefoglalóiként lásd Baer (1993) és Runco (1993).

72. Vasari. Az első, művészek életrajzi vázlatait tartalmazó kötetet ez a firenzei történész írta (aki maga is tisztességes művész volt). Munkája egyik erőssége, hogy Vasari (1550) a megörökített reneszánsz művészek többségét személyesen ismerte.

74. A Newsweek nemrég megjelent száma. A John Reedről szóló cikkről lásd Levinson (1994).

Extroverzió és introverzió. Ez az egyik legrégibb polaritás a személyiségpszichológiában. Eredetileg C. G. Jung vezette be, ma pedig egyike azon öt alapvonásnak, amelyek mentén az egyéniségek közötti eltérések leírhatóak. A legjelentősebb munkát ezen elképzeléssel kapcsolatban a német-brit pszichológus, Hans J. Eysenck (1952, 1973) végezte, az extroverzió és introverzió jelenleg zajló szisztematikus vizsgálataira pedig Costa és McCrae (1978, 1984) volt nagy hatással.

Az egyedüllétet toleráló tinédzserek. Egy újabb összefoglaló arról, hogy mennyire számít a tehetséges tinédzserek fejlődésében, ha bírják a magányt, lásd Csíkszentmihályi, Rathunde és Whalen (1993)

78-79. Androgínia. Bőségesen akad bizonyíték arra, hogy a tehetséges és kreatív egyéniségekben kifejeződnek olyan vonások, amelyek általában az ellentétes nemhez kapcsolódnak, és az átlagos személyekhez képest kevésbé erőteljesen jelennek meg a saját nemükre jellemző vonásaik is. Saját munkáim között ilyen eredményekről számolt be Getzels és Csíkszentmihályi (1976) és Csíkszentmihályi, Rathunde és Whalen (1993). Lásd még Spence és Helmreich (1978). Valószínűsíthető, hogy emiatt terjednek el gyakran a kreatív egyéniségek, például Leonardo és Michelangelo homoszexualitásával kapcsolatos híresztelések. Az ilyen attribúció mindig nehézségekbe ütközik, mivel nagymértékben az értelmezésen múlik, és sokszor jelenkori értelmezést adunk olyan viselkedéseknek, amelyeknek a múltban egészen más jelentésük volt. Habár néhány területen, bizonyos szociokulturális környezetben, a kreatív személyeknek lehet hajlamuk a homoszexualitásra, valószínűleg túlzott az a ma elterjedt nézet, miszerint a kettő összefügg.

80-81. Pszichopatológia és addikció a művészekben és írókban. Lásd például oldal Andreasen (1987), Claridge (992), Cropley (1990), Jamison (1989) és Rothenberg (1990) nemrég megjelent írásait. A kreativitás bizonyos formái és a patológia bizonyos formái között ma világosan látható összefüggések ellenére meggyőződésem, hogy inkább véletlen, mint lényeges kapcsolatról van szó. Más szóval, ha gyakori is a drogfüggő zenész és a klinikai depresszióban szenvedő drámaíró, ez inkább tükrözi azokat a történelmi feltételeket, amelyek között dolgozniok kell, mint magát a munkát. Bizonyos mértékben ugyanezt fejtette ki a pszichoanalitikus Ernst Kris (1952) és John Gedo (1990) is. Biztos, hogy sok nagyszerű művészt láthatóan elkerülte a pszichopatológia: az írók közül például Csehovot, Goethét és Manzonit, a zeneszerzők közül Bachot, Haendelt és Vivaldit; a képzőművészek közül pedig Monet-t, Raffaellót és Rodint.

4. FEJEZET

85. A kreatív folyamat. Amint azt Galvin állítása szemlélteti, két fő irányból lehet megközelíteni azt, ahogy a kreatív eredmények megszületnek. Az első a „hogyan” kérdésre próbál válaszolni (ebben az esetben ez a megérzés), és azokra a mentális vagy kognitív lépésekre koncentrál, amelyek a kérdés újrafogalmazása révén vezetnek új eredményekhez. A másik iránya „miért” kérdésre keresi a választ (Galvin megfogalmazásában ez az eltökéltség), és azokkal az érzelmekkel és motivációkkal foglalkozik, amelyek innovációra ösztönöznek. A pszichoanalitikus írókat leszámítva kevés kutató alkalmazta ezt a megközelítést, habár jelentőségét senki sem kérdőjelezi meg. A magam részéről nehezen tudnék éles határvonalat húzni a kreativitás (vagy bármely más mentális folyamat) kognitív és motivációs tényezői között. Számomra úgy tűnik, ezek olyan szorosan egymásba fonódnak, hogy szétválasztásuk összeférhetetlen a jelenség valódi megértésével. Ez volt a kritikus pont a köztem és Herbert Simon között kialakult nézeteltérésben. Simon véleménye szerint egy számítógépek által modellált, racionális gondolatszekvencia megfelelően leképezi a valós, történeti kreatív folyamatot, amely az én véleményem szerint viszont nagyrészt nélkülözi a racionalitást (pl. Csíkszentmihályi 1988b, Simon 1988).

87. A kreatív folyamat lépései. Elsőként Wallas (1926) különböztette meg egyértelműen az újdonság létrehozásának lépcsőfokait (vagyis adott elsőként ilyen jellegű választ a kreativitás „hogyanjára”). Egyes kutatók három lépést fogadnak el (pl. előkészítés, inkubáció, belátás), míg mások akár ötöt is említenek (pl. előkészítés, inkubáció, belátás, értékelés, kidolgozás).

Egy másik idevágó fogalom az intuíció vagy az a „homályos megelőző észlelés, ami ígéretes irányba tereli a kreatív munkát” (Policastro 1995, 99), egy folyamat, amely feltehetően az inkubáció és a belátás fázisai között zajlik.

88. 1 százalék ihlet. Európai kollégáim szerint a mondás, mely szerint a kreativitás 99 százalék veríték, eredetileg a német költőtől, Goethétől származik, aki tizenöt évvel Edison születése előtt halt meg. Ezt az állítást ellenőrizni nem tudom, de annak ellenére, hogy Goethének nagyon sok éles meglátása volt a kreativitással kapcsolatban, számomra úgy tűnik, hogy ez a konkrét aforizma jobban illik Edison mentalitásához.

89. Darwin. A klasszikus mű Darwin alkotómunkájának pszichológiai elemzéséről Howard Gruber tollából származik, és azoknak a jegyzetfüzeteknek a tartalmára épít, amelyekbe Darwin az aktív élete során kibontakozó gondolatait folyamatosan feljegyezte (Gruber 1981).

Dyson szerepét a kvantumelektrodinamika kidolgozásában Schweber (1994) nemrég megjelent könyve tárgyalja, aki szerint az 1965-ös Nobel-díjat Dysonnal megosztva kellett volna megkapnia Tomonagának, Schwingernek és Feynmannak.

92. Jegyzetfüzetek. Mindennapi élményeikről nem csak írók vezetnek naplót vagy jegyzetfüzetet. A tudósok ugyancsak készítenek laboratóriumi jegyzeteket vagy feljegyzéseket, amelyek segíthetnek eredményeiket és ötleteiket átgondolni. Az egyik, talán szélsőséges példa erre az 1976-ban az élettani és orvosi Nobel-díjjal elismert D. Carleton Gajdusek, akinek jegyzetfüzetei nagyjából 600.000 egyes sorközzel gépelt oldalt tesznek ki, amelynek a harmadát már ki is adták (Gajdusek 1995).

Ismersz a boldogságról szóló regényt? Van egy jó novella Italo Calvinótól, az „Egy költő kalandjai” (L’avventura di un poeta), ami arról szól, hogy miért nehéz a boldogságról írni (Calvino 1970). Való igaz, hogy az irodalom világa tele van tragédiákkal, míg a tragédia ellenkezője – pl. egy dicséretet érdemlő egyén története, aki elnyeri jutalmát – legfeljebb a Horatio Alger-féle elbeszélésekben létezik, amelyek nem ütik meg a klasszikus irodalom mércéjét. (Igaz, vannak nagyszerű komédiák.) Benyomásom szerint erre az a magyarázat, hogy éppen az ellenkezője igaz annak, amit Tolsztoj állított, miszerint a boldogság ismétlődő, a boldogtalanság pedig egyedi. A boldogság annyira intim és annyira egyéni élmény, hogy szinte lehetetlen kommunikálni, és az írónak banális klisékhez kell nyúlnia, hogy le tudja írni. Ezzel szemben a boldogtalanság olyannyira átható és egységes, hogy mindenki azonnal fel tudja ismerni, és ennek köszönhetően az író teljesen szabadon alkalmazhatja stílusát és képzeletét, hogy kiszínezze a boldogtalan történeteket, bízva abban, hogy az olvasó képes lesz a tárgyával együttérezni.

93. Kreatív tudósokat vizsgáló tanulmányok. Ann Roe (1951, 1953) az első pszichológusok között volt, akik kreatív tudósokat vizsgáltak, elsősorban motivációs nézőpontból (a „miért” kérdés). Egy másik klasszikus, hasonló hozzáállást követő kutató Bernice Eiduson (Eiduson 1962). A francia matematikus, Jacques Hadamard a kreativitás saját tartományában megfigyelhető kognitívaspektusairól számol be (Hadamard 1949), a biokémikus Hans Adolf Krebs pedig, akinek kutatásai az élő szervezetek energiatermelési folyamataira derítettek fényt, leírja, hogyan működik a kreatív folyamat az élettanban és az orvostudományban (Krebs és Shelly 1975). Számos tudós hagyott hátra kiváló leírást saját munkametódusáról, néhányan a vizsgálatunkban részt vevők közül is; például Freeman Dyson, Gerald Holton, John Weeler és E. O. Wilson.

101. A háborúk hírhedtek a tudományra gyakorolt hatásukról. Dean Keith Simonton pszichológus végezte a legkiterjedtebb felmérést a történelmi feltételek, mint például háborúk és egyéb konfliktusformák, illetve a kreativitás közötti kapcsolatról. Historiográfiai módszere egyrészt több ezer történelmi adat gyűjtésén és másodlagos elemzéséri alapul, másrészt a kreatív alkotások (pl. könyvek, zeneművek, találmányok) gyakoriságára épít. Lásd például Simonton (1990b). Egy ettől némileg eltérő módszerért, amely a politikai hatalom és a kreativitás kapcsolatát vizsgálja, lásd Therivel (1995).

102. 20. század. A kreativitás 20. századi történetének kitűnő ábrázolása Howard Gardner életrajzi leírása korunk hét jellegzetes zsenijéről (Gardner 1993).

103. Az ismert és felkutatott problémák. A pszichológus Jacob W. Getzelsre, aki témavezetőm volt a doktori iskolában, nagy hatással volt az a tény, hogy a kreatív egyéniségek kreatív folyamatról szóló beszámolói számtalanszor a probléma feltárását hangsúlyozták a probléma megoldásával szemben. Ezután dolgozta ki modelljét a probléma megfogalmazásáról, amelynek alapja az ismert és a felkutatott problémák közötti különbségtétel volt (Getzels 1964). A modellt később továbbfinomították, és kreatív művészekkel végzett kutatásokban alkalmazták (pl. Getzels 1975, 1982; Getzels és Csíkszentmihályi 1976). Ez a szemlélet hasznosnak bizonyult a kreativitás kutatásában; lásd például a Runco (1994) által szerkesztett tanulmánygyűjteményt.

108. Az üresjáratok szerepe. Azt az elképzelést, miszerint az inkubáció segít kapcsolatot teremteni egy nagyon is kiugró, de elfojtott élmény és ennek a szuperego által elfogadható kifejeződési formája között, Freud eredetileg a Leonardo da Vinci gyermekkoráról és a Michelangelo Mózes-szobráról írt esszéiben fejti ki (Freud 1947, 1955). Ezekből az esszékből óriási irodalom csírázott ki (Kris 1952; Rothenberg 1979). Ugyancsak erősen befolyásolta e szemlélet Arthur Koestler (1964) klasszikus írását a kreativitásról.

Hasonlóképpen az Eiduson és Root-Bernstein által meginterjúvolt kreatívabb tudósok abban különböztek a kevésbé kreatív társaiktól, hogy gyakrabban számoltak be arról, hogy ötleteik ábrándozás közben merültek fel, vagy aközben, hogy egy másik, de kapcsolódó problémán gondolkodtak (Root-Bernstein, Bernstein és Garnier 1995). Ugyanakkor nehéz tisztázni, hogy a kreatív folyamat „kötelező” menetéről szóló, köztudatba beépült elképzelések milyen mértékben alakítják ezeket a beszámolókat; ez a nehézség nyilvánvalóan az én vizsgálatomat is érinti.

Az üresjáratok szükségességének alternatív magyarázata a gondolatok között véletlenül létrejövő asszociációk szerepét hangsúlyozó mentális modellre épül, ahol rengeteg időre lehet szükség ahhoz, hogy a kapcsolódások eredménye hasznos kombináció legyen (pl. Campbell 1960, 1974; Johnson-Laird 1988; Simonton 1988) – némiképp úgy, mintha véletlenszerűen gépelő majmok millióinak kellene találomra egy shakespeare-i remekművet összehozniuk – vagy olyan kapcsolatokat feltételez, amelyek tudattalan jellegük ellenére logikai asszociációkra épülnek (pl. Dreistadt 1969; Barsalou 1982).

110. Soros és párhuzamos információfeldolgozás. A téma alapszintű bevezetőjeként lásd Rumelhart és mtsai. (1986).

5. FEJEZET

116. Kreativitásra programozva. A megállapítás, miszerint az emberek szívesen írják le a számukra legélvezetesebb tevékenységet a „valami újat tervezni vagy felfedezni” kijelentéssel, az optimális élményről vezetett első vizsgálatom eredménye (Csíkszentmihályi 1975). A kettős motivációs rendszert, amely egyrészt a túlélésre, másrészt az evolúcióra van programozva, Csíkszentmihályi (1985, 1993) tárgyalja.

117. Entrópia. A szót itt a szokásos értelemben használom, egy rendszer működésképtelenségére utalva. Ez különbözik a lelki entrópiától, amely egy belső zavarral, negatív érzelmekkel vagy egyszerűen a céltudatos tevékenység végzésére való képtelenséggel jellemezhető tudatállapot. Ellentéte a lelki negentrópia vagy flow, amely rendezett tudatállapotra utal, pozitív érzelmekkel és a szándékos cselekedetek végrehajtására való képességgel (Csíkszentmihályi 1978, 1982).

118. Az áramlatélmény. A különféle tevékenységeket nagy élvezettel művelő emberek – sziklamászók, sakkjátékosok vagy táncosok – beszámolóiban közös élményállapot leírását elsőként Csíkszentmihályi (1975) nyújtja. Csíkszentmihályi és Csíkszentmihályi (1988) számol be az áramlat számos ezt követő, különböző kultúrákban lefolytatott vizsgálatairól. Lásd még Csíkszentmihályi (1993), Csíkszentmihályi és Rathunde (1993), Massimini és Inghilleri (1986, 1993) és Inghilleri (1995). Klein György (1990) jó néhány művészek és tudósok által írt esszét gyűjtött össze, amelyekben alkotóm unkájuk során átélt flow-élményüket írják le.

124. A rossz és a jó ötletek elválasztása. Sir Peter Medawar, a saját területén működő kreatív folyamatról nagy buzgalommal tudósító brit virológus azt vallotta, hogy a kreativitáshoz szükséges alapvető készség a megoldható problémák felismerése (Medawar 1967). Vizsgálatunk résztvevői közül többen említették ugyanezt, néha magára Medawar gondolatára hivatkozva, bizonyítván ezzel, mennyire nehéz elválasztani a saját tapasztalatot a kész véleménytől.

125. Az entrópia korlátai. Egy vegyész, professzor Frank Lambert hívta fel a figyelmemet egy érdekes hasonlóságra, a flow elérésének nehézségei és a között az aktivációs energia között, amelyre bizonyos metastabil fizikai rendszereknek van szükségük ahhoz, hogy egy magasabb belső energiaállapotot tartsanak fenn. Például a vas általában vas-oxiddá vagy rozsdává korrodálódik, ha levegőnek vagy víznek teszik ki, és ezáltal veszít belső energiájából. Azonban megőrzi magasabb szintű energiájú metastabil állapotát, ha a bomlási folyamatok megindulása előtt külső energiát adunk; például ha a vasat lefestjük vagy acéllá alakítjuk (Lambert 1995). Jelenségszinten ez azzal állítható párhuzamba, hogy a tudat kontrollálása céljából a tanulásra fordított lelki energia nélkül a szellem hajlamos véletlenszerű, alacsony energiaszintekre zuhanni. Míg ahhoz nagy erőfeszítés kell, hogy flow-állapotba kerüljünk, mikor már benne vagyunk, a külső zavaró tényezők sokkal kisebb eséllyel szakítják meg az összpontosítást, és még a nagyobb fizikai és szellemi energiafelhasználást is megerőltetés nélkülinek éljük meg. Az még nem világos, hogy e két, egészen eltérő folyamat közötti kapcsolat több-e, mint felszíni hasonlóság.

129. Belső motiváció. A belső jutalmak jelentőségének felismerése viszonylag újnak számít. A pszichológusok az 1960-as évekig kizárólag a genetikailag beprogramozott szükségleteket tartották jutalmazó értékűnek. Az ezen a területen jelenleg kutató tudósok Amabile (1990) és Deci és Ryan (1985). Lásd még Csíkszentmihályi és Rathunde (1993).

131. Több flow, nagyobb boldogság. Lásd például Csíkszentmihályi és Nakamura (1989), Csíkszentmihályi és Wong (1991), Wells (1988), Adlai-Gail (1994) és Moneta és Csíkszentmihályi (1995). Azonban ha a személy destruktív tevékenységekben tapasztalja meg az áramlatot, vagy ha az egyén, a kiegyensúlyozott élet kárára, egyetlen flow-élmény rabjává válik, a flow negatív következményekkel járhat; lásd Csíkszentmihályi és Larson (1978) és Csíkszentmihályi (1985b).

133. Sok gyerek nő fel abban a hitben. Egy fiatalok körében az iskola és munka közötti átmenetel vizsgáló felmérésből azt látjuk, hogy egy több mint négyezer tinédzsert felölelő országos minta 15 százaléka profi sportoló szeretne lenni (a legtöbbet választott lehetőség), 4 százaléka zenész, és 6 százaléka színész. Más szóval, ha a profi sportokat elsősorban a szórakoztatóiparhoz soroljuk, akkor legalább minden negyedik serdülő vágyik szórakoztatóiparbeli karrierre (Bidwell, Csíkszentmihályi, Hedges és Schneider 1995).

6. FEJEZET

136. Jó helyen lenni. A fizikai környezet néhány lelki működésre gyakorolt hatását lásd Gallaghernél (1993).

142. Bellagio. Ennek a lombardiai olasz kisvárosnak és kreatív látogatóinak történetét lásd Gilardani (1988).

147. A makrokörnyezet. A társadalomszerkezeti változók és a kreativitás kapcsolatának egyik lehetséges megközelítése Simonton (pl. 1975, 1984) historiometrikus elemzéseinek sora. Egy másik megközelítés Freeman (1993) kvalitatív elemzése a művészi kreativitás és a különféle szociokulturális tényezők közötti kapcsolatról a kortárs Amerikában.

149. Pekka. Egy kollégám a Jyväskylä Egyetemről, Juhani Kirjonen mesélt Pekkáról, akivel személyesen nem volt szerencsém találkozni.

150. Szimbolikus védelem az otthonunkban. A tanulmányról, amelyben több mint száz háztartást és a bennük lévő, a tulajdonosaik számára különleges jelentőséggel bíró tárgyakat vizsgáltunk, Csíkszentmihályi és Rochberg-Halton (1981) számol be.

Az autó mint „gondolkodó gép”. Ez és még további következtetések egy a Nissan USA számára 1991-ben készített tanulmányomon alapulnak, melyben az autónak a szimbolikus ökológiánkban betöltött helyét vizsgáltam.

153. Pályaváltás tízévente. Kiemelkedő zsenik életrajzáról írt elemzésében Howard Gardner (1993) arra a következtetésre jutott, hogy munkájuk tízévente egy nagyobb áttörést hozott. Ez a két megfigyelés – a pályaváltás és az új mesterművek időzítése – feltehetően a kreatív munka ugyanazon körforgását tükrözi.

7. FEJEZET

157. Gyerekkor és kreativitás. A kreatív személyiségek korai élményeiről szóló tanulmányok – melyek többsége szükségből rég elhunyt egyéniségek életrajzáról szóló leírásokra támaszkodik, és ennélfogva gyakran kétes érvényű érdemes megemlíteni Freud Leonardo csecsemő-és gyerekkorát rekonstruáló művét (Freud 1947); és azt a művet, amelyben Goertzel és Goertzel (1962) háromszáz kiemelkedő személyiség életrajzi adatait gyűjti egybe. Zajoncnál (1976), Albertnél (1983) és Albert és Runco művében (1989) találunk néhány elemzést a kreatív egyéniségek testvérek közötti születési pozíciójáról.

160. Giotto gyerekkora. Az idézett életrajzi részlet helye Semenzato (1964, 7).

163. Érdeklődés. Mint azt korábban említettük, a pszichológusokat a legutóbbi időkig nem nagyon érdekelte az érdeklődés témaköre. Ez azonban változott; lásd például Renninger, Hidi és Krapp (1992) és Schiefele (1991). Még mindig szinte semmit sem tudunk az érdeklődésben jelentkező egyéni különbségekről, vagyis arról, hogy egyes gyerekek általában jobban érdeklődnek-e másoknál, vagy hogy egyesek miért kezdenek érdeklődni az egyik, míg mások egy másik téma iránt.

167. A szülők befolyása. Lásd például Harrington, Block és Block (1992) és Csíkszentmihályi és Csíkszentmihályi (1993). Annak ellenére, hogy a családdal kapcsolatos legújabb kutatások elutasítják azt a gondolatot, hogy a szülők hatása elsődleges, és ehelyett egy rendszerszemléletű megközelítésben azt hirdetik, hogy a családi interakciók kapják a legnagyobb szerepet (Grotevant 1991), én továbbra is úgy gondolom, hogy a szülők jobban befolyásolják a gyereket, mint fordítva, és ez a hatás nagyrészt mindennemű interakciótól független.

173. Hiányzó apák. Az esszé, amiből az idézet származik, megtalálható Kleinnél (1992).

176. Jean-Paul Sartre mondása az apa ajándékáról, a Les Mots-ban (A szavak) olvasható, és Klein idézi (1992, 162).

177. A múltba visszapillantó tükör. Elisabeth Noelle-Neumann számos felmérése (pl. 1985) azt mutatja, hogy azok a felnőttek, akik elégedettek jelenlegi állapotukkal, idillikusabb gyerekkorról számolnak be. A fiatalon sikeres művészről, aki átértékelte múltját, először Getzels és Csíkszentmihályi (1976) számolt be, amikor a művész gyerekkora még problémamentes volt.

179. A tanár hatása. Az egyes egyéniségek – szülők, tanárok, kortársak, mentorok, házastársak, diákok – jelentőséget a kreatív személyek karrierjének elősegítésében Mockros (1995) valamint Mockros és Csíkszentmihályi (1995) vizsgálja. Wigner Jenő matektanáráról szóló visszaemlékezései önéletrajzában olvashatóak (Wigner 1992). A budapesti Fasori Evangélikus Gimnázium tanárainak hatásáról Hersh és John-Steiner (1993) is ír.

181. A tehetséges kamaszokra jellemző konfliktusokról lásd Csíkszentmihályi, Rathunde és Whalen (1993).

183. Művészek, akiket nem érdekelnek az elméleti tárgyak. Az írók által fontosnak tartott általános és az akadémiai tudással kapcsolatos értékek alapos leírásáért lásd Getzel és Csíkszentmihályi (1976).

8. FEJEZET

193. Újabb tanulmányok. Itt konkrétan a Chicagói Egyetemen dolgozó kollégáim szexuális viselkedéssel kapcsolatban végzett kérdőíves vizsgálataira hivatkozom (Laumann et al. 1994).

205. Erik Erikson. Erikson klasszikus leírását a nyolc fejlődési stádiumáról lásd Erikson (1950).

212. Wigner. Az idézet forrása Wigner (1992, 254).

214. „Élettéma.” Az élettéma, vagyis az életcéljainkból és életünk narratívájából alkotott kognitív reprezentáció fogalmát elsőként Csíkszentmihályi és Beattie (1979) írta le. Lásd még Csíkszentmihályi (1990, 230-240).

9. FEJEZET

217. A kreativitás az élet harmadik évtizedében éri el tetőpontját. A kreativitás életkorral kapcsolatos változásairól a legkorábbi tanulmányokat Lehman (1953) és Dennis (1966) végezte. Lásd még Simonton (1990c) és Ribash, Roodin és Hoyer (1995) rövid összefoglalóját.

Mennyiség és minőség. Azt, hogy az idősebb személyek mit érnek el, nemcsak – és nem is elsősorban – a biológiai öregedés határozza meg, hanem az idős korral járó személyes attitűdök és társadalmi lehetőségek is. Egyre több bizonyíték szól amellett, hogy amennyiben a megfelelő értékeket és viselkedésformákat magáévá teszi, az idős személy jelentősen növelheti élettartamát, javíthatja egészséget, fizikai teljesítményét és társas eredményeit; lásd például dr. Walter Bortz (1991) következtetéseit.

219. A fluid és a kikristályosodott intelligencia megkülönböztetését Horn (1970) vezette be. A mentális teljesítmény életkorral járó változásainak egyik legalaposabb Vizsgálatát K. Warner Schaie és munkatársai végezték (pl. Schaie 1990, 1994). Lásd még Labouvie-Vief (1985).

221. Kockázatvállalás az élet későbbi szakaszában. Születtek arra utaló eredmények, hogy a tudomány kockázatosabb problémáihoz jellemzően vagy befutott tudósok fognak hozzá, akik ezt már megengedhetik maguknak, vagy azok, akik még egyáltalán nem futottak be, és alig van vesztenivalójuk (Zuckerman és Lederberg 1986); Zuckerman és Cole 1994), ez a tendencia jól illeszkedik Sternberg és Lubart (1991) kreativitáselméletéhez, amely a kreativitást gazdasági befektetésként értelmezi.

230. Integritás. Az idézet forrása Erikson (1968, 140). A pszichiáter George Vaillant nemrég felvetette, hogy egy fontos stádium a generativitás és az integritás között az általa „az értelem őrzője”-fázisnak nevezett periódus, amely során a középkorúságot elért személy azzal a feladattal szembesül, hogy megszerzett bölcsességét kiválogassa és átadja a következő generációnak (Vaillant 1993). Erre a stádiumra a könyvben szereplők láthatóan eléggé felkészültek.

237. Antropikus elv. A fogalom bevezetőjeként lásd Barrow és Tipler (1986) és Gribbin és Rees (1989) műveit.

10. FEJEZET

242. Miért érdekel minket az irodalom? Szívből osztom Umberto Eco véleményét: „Nem nehéz kitalálni, miért nyűgöz le minket annyira az irodalom. Ugyanis korlátlan teret enged a világ befogadásának és a múlt újraélésének… szintén az irodalom segítségével tudjuk mi, felnőttek a múlt-és jelenbéli tapasztalataink elrendezésére hivatott készségünket fejleszteni.” (Eco 1994, 131). Kultúrközi interjúvizsgálataiban a Fausto Massimini által vezetett kutatócsoport arra az eredményre jutott, hogy az olvasás az egész világon a flow egyik leggyakrabban megnevezett – gyakran legfőbb – forrása (pl. Massimini, Csíkszentmihályi és Delle Fave 1988).

245. A gondolkodás dialektikus folyamata. Az egyik leghatározottabb különbség azok között a művészek között, akiknek a műveit szakértő bírák kreatívnak találták, és azok kőzött, akikét nem, hogy az előbbiek a kísérleti rajzfeladathoz úgy álltak hozzá, hogy fogalmuk sem volt, hogy mit akarnak rajzolni, míg a kevésbé kreatív művészek az elejétől fogva világosan tudták, hogy mit akarnak csinálni (Getzels és Csíkszentmihályi 1976). Az előbbiek a problémát a rajzolás folyamata közben „fedezték fel”; utóbbiak egy olyan problémán gürcöltek, ami már az alkotó folyamat kezdete előtt elképzelhetővé vált. A tanulmányban bemutatott csoport munkamódszerére ez a fajta nyílt végű folyamat jellemző, aminek felfedezés a vége, és amit Mark Strand itt jól illusztrál. A problémafeltárás és a kreativitás kapcsolatának kutatásaiban a legfrissebb eredményekért lásd Runco (1994) művét.

246. „Soha nem tudnék egy egész napon keresztül abban az elmeállapotban maradni.” Valójában szinte lehetetlen hosszabb időn át a flow állapotában maradni. Azok a szerencsések, akiknek olyan hivatásuk vagy hobbijuk van, amely élvezetes, és teljesen leköti őket, naponta megtapasztalhatják a flow-t, néha hosszabb időre is. Ám alkalmanként még a legjáratosabbaknak is szünetet kell tartaniuk, éhség, álmosság, fáradtság vagy puszta kimerülés miatt, ami a flow-élmény rendkívüli összpontosításából fakad.

249. Küzdelem a területtel. Valószínű, hogy minél kötetlenebbek egy tartomány szabályai, annál nagyobb lehetőség adódik a terület számára, hogy kihasználják az elismerésre és előrelépésre vágyó fiatalokat. Ennek okán, előmenetele érdekében egy színésznő nagyobb valószínűséggel fekszik le producerével, mint egy fiatal tudós, mert a tudományban a személy hozzájárulásának értékét könnyebben meg lehet állapítani a tartomány szabályainak fényében. Ebből azonban természetesen nem következik, hogy akár a legprecízebben szervezett tartományok is, mint például a matematika, tökéletesen távol tudják magukat tartani a kizsákmányolástól, a politikától és a személyes bosszúktól.

255. Magáévá tenni elődei stílusát. Pablo Picassóról mesélnek egy történetet, akit érett korában megkérdezett egy riporter, hogy miért töltött annyi időt ifjú éveiben a klasszikus mesterek stílusának utánzásával. „Ha nem utánoztam volna őket – válaszolta állítólag Picasso –, életem hátralevő részében önmagamat kellett volna utánoznom,” Picassót bizonyosan nem vádolhatjuk tradicionalizmussal, azonban még ő is felismerte, hogy a tartomány legnagyobb eredményeinek elsajátítása nélkül az egyén saját mezítelen tehetségére van utalva, hogy minden eszköz nélkül feltalálja a spanyolviaszt.

258. Túlzott bátorítás. L’Engle meggyőződése, hogy a túl sok szülői bátorítás hátráltathatja a gyerek tehetségének kifejlődését, két okból is megalapozottnak tűnik: Először is a dicséret általában megemeli a tudatosság szintjét, ami viszont megszakítja a flow-élményt; ezért fontos visszatartani a dicséretet addig, amíg a gyerek be nem fejezi foglalatoskodását a tartománnyal, amelyben a tehetsége megnyilvánul. Másodszor, és még az előzőnél is fontosabb a tény, hogy a szülői biztatás gyakran abban nyilvánul meg, hogy tudatosítja a gyerekben az extrinzik jutalmakat, ezáltal aláássa a tevékenység által nyújtott intrinzik jutalmak jelentőséget. Ha például a szülők folyton azt hangsúlyozzák, hogy „gyakorolj a zongorán, mert különben soha nem fogsz a Carnegie Hallban játszani”, a gyerek azt tanulja meg, hogy a játék értelme a jövőbeli elismerés és siker, nem pedig a zene élvezete a jelenben. A válogatás nélküli dicséret alkalmazását sajnos gyakran ajánlják a gyerek önbizalmának növelésére (pl. McKay és Panning 1988), mintha az alaptalan dicséretre épülő önbizalom jelentene valamit. Hasonló érvelésért lásd még Damon (1994, 4. fejezet) művét. A visszajelzés viszont – a dicséretet is beleértve –, ami a teljesítmény konkrét részleteire vonatkozik, nagyon hasznos lehet; lásd Dwecknél (1986) a „tanulási” és a „teljesítmény”-célok megkülönböztetését, valamint Deci és Ryan különbségtételét (1985) az „információs” és az „ellenőrző” visszajelzésről.

259. Saját árnyékod birtokában. L’Engle itt Carl Gustav Jungnak az utóbbi időkben újra a nagyközönség érdeklődésének középpontjába került gondolatai közül az „árnyék”-fogalmára utal, vagyis a személy által felvállalt és megjelenített vonások dialektikus ellentétére (Jung 1946, 1968). Amennyiben elfojtott marad, a személyiség sötét oldala komoly konfliktusokat okozhat. Az árnyék tudatra és viselkedésre gyakorolt hatásának modern értelmezéseihez lásd az Abrams és Zweig (1991), illetve az O’Neil (1993) által szerkesztett köteteket.

264. „Azt mondanám, a legfőbb akadály magunk számára mi magunk vagyunk.” Az idézet Sterntől, amelyben a hiúságról, a gőgről – énünk hitvány részeiről, mint az egyén életének legnagyobb akadályairól ír, jól illusztrálja, hogy mit jelent az előző jegyzetben hivatkozott „saját árnyékunkat birtokolni” kijelentés.

11. FEJEZET

269. Alexander von Humboldt (1769-1859). A kozmoszról szóló ötkötetes írását a múlt század utolsó évtizedében fordították le németről angolra (von Humboldt 1891-1893). Egyesek azt vallják, hogy a természetről alkotott felfogásunk rossz irányt vett, amikor Darwin természetes szelekciós elmélete – ami nagyon összhangban volt a késő viktoriánus Anglia kompetitív, kapitalista ideológiájával – felülkerekedett Humboldt szisztematikusabb szemléletén. Akár igaz, akár nem, az ügy jól mutatja, hogy a tartomány alakításában a társadalom milyen hatást fejthet ki a területre; ebben az esetben a viktoriánus társadalmi miliő magára ismerhetett a darwini elméletben, és bátorította a természetbúvárokat, hogy azt a biológia dogmájaként fogadják el.

270. Szociobiológia. Az emberi viselkedés magyarázatának a darwini elvek továbbfejlesztésére épülő szemléletmódja a társadalomtudományok terén feltehetően a legnagyobb hatású paradigmaváltás volt a 20. század második felében. Míg a freudiánusok az elfojtott szexuális vágyakra hivatkozva, a marxisták a termelési eszközök egyenlőtlen elosztásából fakadó konfliktusokkal, a skinneriánusok a kellemes ingerekre adott tanult válaszainkkal, addig a szociobiológusok a különböző cselekedeteink révén szerzett reproduktív előnnyel magyarázzák a cselekedeteinket. Másképp fogalmazva, ha minden más egyenlő, olyan dolgokat teszünk, amelyekkel nagyobb eséllyel hagyhatunk hátra utódokat, akik szintén felnőnek majd, hogy utódokat hagyjanak. Bármily egyszerűnek hangzik is ez a feltételezés, a tevékenységek nagyon széles körére alkalmazható, és ezt bizonyos mértékű matematikai pontossággal tehetjük. E fogalom kiterjedt hatását nagyrészt E. O. Wilson (1975) művének köszönheti.

271. Ernst Mayr. Az idevonatkozó hivatkozások Mayr (1947), James Watson (1980), Konrad Lorenz (1966), Ellsworth Huntington (1945) és William Hamilton (1964).

274. Thomas Kuhn. A tartományokat átformáló, hirtelen bekövetkező változások, vagyis „paradigmaváltások” klasszikus leírását lásd Kuhn (1970). Korábban a tudományról azt képzelték, hogy radikális újrafogalmazások helyett lassan, a korábbi tudásra épülő logikai lépésekben halad előre.

283. „Még most is emlékszem…” Az idézet Klein önéletrajzi esszéjéből származik (Klein és Klein 1989, 7).

284. „Közvetlen főnököm…” Id. mű, 14.

294. Az élővilág iránt érzett felelősség. Ezt a hozzáállást jól adja vissza a „biofília” fogalma (Wilson 1984), akárcsak a fejezetben szereplő többi élettudós egyéb munkái is, pl. Salk (1983) és Klein (1992).

12. FEJEZET

299. „Az egyetemen a legtöbben a társaik csodálatáért dolgoznak.” Commoner itt egy olyan problémára mutat rá, amely a területek történeti fejlődésére általában jellemző. Kezdetben valódi problémák megoldásáért jönnek létre: A papság azért létezik, hogy értelmet adjon az emberek életének, az orvostársadalom azért, hogy betegségeket gyógyítson, a hadsereg azért, hogy megvédjen bennünket az ellenségeinktől, az egyetemek azért, hogy specializált tudást adjanak át…, ám ahogy telik az idő, tudattalanul minden egyes intézmény megváltoztatja a maga prioritásait, és önmaga növelését és fenntartását teszi az első helyre. Ezt a fajta „utánzó kizsákmányolást” tárgyalom én is (Csíkszentmihályi 1993, 109-114), melyet el kell kerülnünk, máskülönben a kultúra stagnáló állapotba kerül.

300. A közösség által nem megfelelően szocializált személyek. A kreativitás egyik paradox vonása, hogy a személynek szocializálódnia kell a területhez,,meg kell tanulnia szabályait és elvárásait, bizonyos mértékig ugyanakkor mégis távol kell maradnia tőle. Azt a személyt, aki túl erősen azonosul a területtel és annak problémáival, semmi nem ösztönzi arra, hogy új területre merészkedjen, nem érdekelt abban, hogy felfedezze a tartomány határain kívül eső tudást. A kreatív személyek ezért mellőzöttek oly gyakran, egyik lábukkal a területen belül, a másikkal azon kívül (vesd össze Therivel 1993).

302. C. S. Pierce. A pragmatista filozófus, Charles Sanders Pierce szerint a felismerés aktusa során egyszerűen a korábbi konceptuális sémákba illesztjük a tárgyat, az elmében pedig semmi új nem történik; míg az ész/e/és aktusa során a tárgy új gondolatokat vagy érzéseket kelt, amelynek eredményeképpen a tudatunk kitágul (Pierce 1931). Ez a megkülönböztetés köszön vissza a Carlos Castenada által leírt jaki indián varázsló, Don Juan tanításaiban is, akinek az egyik alaptechnikája a tapasztalás megszokott konceptuális kategóriának lebontásából állt (Castenada 1971).

Az iskolázottság hiánya. Dean Simonton korunk történelmi személyiségeinek hátteréről végzett kutatása arra enged következtetni, hogy a legkreatívabbak másodévig jutottak az egyetemen. Az ennél több oktatás ugyanolyan kártékony hatású, mint a kevesebb (Simonton 1990a). Egyes tartományokban természetesen lehetetlen magas fokú végzettség nélkül elindulni, nemhogy bármi kreatívat alkotni.

306. „a kemény pofonok iskolájában tanultam.” A Hendersontól származó idézet jó recept arra, hogyan lehet a flow-t és az intrinzik jutalmakat egy szervezet tervezésébe beépíteni. Erről a fontos témáról egyelőre sajnos csak nagyon keveset tudunk.

319. Egyszerű kultúrák elképzelései a kozmoszról. Lásd például Massimini és Delle Fave (1991).

320. Gaia mítosza. Joseph (1990) összegzi, hogy miként alakult ki az a gondolat, hogy a Föld egy önszabályozó szervezet. Az eredeti Gaia-hipotézist, amely szerint a bolygó hőmérsékletét és a bolygót körülvevő gázok kémiáját az élő szervezetek összessége adja és tartja fenn, James E. Lovelock (1979) dolgozta ki.

13. FEJEZET

324. A baltakészítő ajándéka. Lásd Burke és Ornstein (1995), valamint Csíkszentmihályi (1993, 5. fejezet).

325. A maja civilizáció bukásának okait egy nemrég megrendezett régészeti konferencián vitatták meg, amelyről beszámolt a San Francisco Chronicle 1995. április 12-i száma, A7.

328. Róheim Géza. Róheim pszichoanalitikus képzettségű néprajztudós volt, aki több bennszülött kultúra mellett az ausztráliai őslakosokat is tanulmányozta. Arra a meggyőződésre jutott, hogy a lét ideális állapota a szervetlen anyag állapota, és hogy az életformák, az emberi életformát is beleértve, az irritáltság vagy a betegség átmeneti formái (Róheim 1945). Ebben az értelemben nézetei gyökeresen ellentétesek a Wilson (1984) által kifejtett nézetekkel. Egy és ugyanazon jelenség ennyire eltérő értelmezései jó példák az olyan, egymásnak ellentmondó metafizikai feltételezéseken alapuló nézeteltérésekre, amelyeket Popper (1959) véleménye szerint tudományosan nem lehet megoldani.

332. Mércék a művészetben. E megközelítés összefoglalóját lásd Smith (1989) és Dobbs (1993).

334. Támogató családok. Habár a családi gyakorlat és a kreativitás kapcsolatára nincsenek közvetlen bizonyítékok, a Benjamin Block (1985) által összegyűjtött, tudósokkal és művészekkel felvett, retrospektív interjúk arról tanúskodnak, hogy a szülők óriási mennyiségű energiát fektetnek tehetséges gyerekeikbe. Lásd még Harrington, Block és Block (1992). Úgy tűnik, hogy a gyerekben meglévő tehetség gondozásában általában a szülői szeretet és a fegyelem kombinációja működik a legjobban (pl. Baumrind 1989; Rathunde és Csíkszentmihályi 1993).

338. Az ázsiai és az afroamerikai gyerekek önértékelése. A közhiedelem szerint a hátrányos helyzetű kisebbségek alacsony önértékelésben szenvednek, és ha csak az önértékelésüket meg tudnánk növelni, tanulmányi teljesítményük és általában véve a sikerességük javulna. A tények azonban másról árulkodnak. Például az afroamerikai diákok önértékelése jellemzően magasabb, mint a kaukázusiaké, ami viszont magasabb az ázsiaiakénál – tanulmányi eredményeikkel fordított arányban (Bidwell, Csíkszentmihályi, Hegdes és Schneider). Ennek okait nem túl nehéz megérteni, ha észben tartjuk William James (1890) képletét az önértékelésre: az eredmények és az elvárások aránya. Amennyiben az elvárások túl magasak, ahogy általában az ázsiai-amerikaiaknál, azt várhatjuk, hogy önértékelésük alacsony lesz, még akkor is, ha viszonylag nagy eredményeket érnek el.

Az amerikai és az ázsiai szülők elvárásai. Sue és Okazaki (1990), Schneider és mtsai (1992), Stevenson és Stigler (1992), valamint Askawa és Csíkszentmihályi (1995) is beszámolnak arról, hogyan közvetítik magas tanulmányi eredményelvárásaikat az ázsiai-amerikai családok.

340. A tizenhárom évesek 10 százaléka szeretett volna építész lenni. Az amerikai serdülők országos mintáján szerzett eredmény (Bidwell, Csíkszentmihályi, Hegdes és Schneider).

342. Benvenuto Cellini (1500-1571). A reneszánsz művészet e példaképének önéletrajza angol fordításban is olvasható, például Cellini (1952).

348. Getty Center for Education in the Arts (Getty művészetoktatási központ). A Fegyelem Alapú Művészeti Oktatás vagy röviden DBAE (Discipline-Based Arts Education) a művészetek iskolai tanításának a Getty Center pártfogásában kidolgozott módszere. Lásd például Alexander és Day (1991) és Dobbs (1993).

Négyévesek, akik megtanulnak számolni. Feldman (1986) ír le egy matematikában kivételesen tehetséges gyereket.

349. Kreativitás és anyagi előnyök. Alkalmanként elhangzik, hogy a kreatív egyéniségeket nem érdekli az anyagi siker; ez véleményem szerint az ezekben az emberekben nyilvánvalóan meglévő erős intrinzik motiváció eltúlzása. Személyiségük komplexitásával összhangban nem kell azt várnunk, hogy a kreatív egyéniségek erős intrinzik motivációja kizárja a hírnév és a vagyon iránti érdeklődésüket. Újabban Sternberg és Lubart (1991) felvetette a kreativitás „közgazdaságtani” modelljét, ami az „olcsón venni, drágán eladni” alapelvére épül; más néven azt az elképzelést, hogy a kreativitásban, legalábbis részben, van egy érdek az olyan népszerűtlen gondolatok kidolgozására, amelyek végül sikeressé válhatnak.

350. A természettudományokban a kezdők csak a favágó munkát látják a tudományterületükből. Míg a zenében és a képzőművészetben tehetséges diákok az átlagosnál sokkal pozitívabb élményekről számolnak be, ha idejüket éppen zenével vagy képzőművészettel töltik, a matekban és a természettudományokban tehetséges diákok a normálishoz képest jóval kevésbé pozitív élményekről számolnak be. Más szóval kevésbé boldogok, kevésbé motiváltak, és kisebb az önértékelésük, amikor a tehetségüket gondozzák, mint amikor mást csinálnak (Csíkszentmihályi és Schiefele 1992; Csíkszentmihályi, Rathunde és Whalen 1993). Ennek oka részben az, hogy a képzőművészet és a zene sokkal közvetlenebb élvezetet nyújt, mint a matematika és a természettudományok; nagyrészt azonban a „kemény” iskolai tárgyak iránt viselt attitűdjeinknek és a tanítási módszereknek köszönhető.

14. FEJEZET

353. Az akadályok belsők. E belső akadályok nagy része annak a ténynek az eredménye, hogy idegrendszerünk nem képes a tudatunkban egy időben egy bizonyos korlátozott mennyiségű információnál többet kezelni, ezért nem tudunk egyszerre néhány dolognál többre figyelni (lásd Csíkszentmihályi 1978, 1979; Hasher és Zacks 1979; Kahneman 1973; Simon 1969; Treisman és Gelade 1980)

355. Próbáljon meglepődni. Mint tudjuk, a kreatív személyek jellemzően nyitottan állnak minden problémához, már-már a Goethe által „naïveté”-nek nevezett tulajdonság határát súrolva. Ez a tanács hasonló ahhoz a „világmegállítás”-gyakorlathoz, amit Don Juan javasolt tanítványainak (Castenada, 1971). Ennek lényege, hogy a bejövő szenzoros ingereket anélkül rögzítjük, hogy a kulturálisan meghatározott konvencióknak megfelelően címkéznénk őket; például úgy nézünk egy fát, hogy nem gondolunk arra, hogy az egy „fa”, és semmilyen, a fáról meglévő korábbi tudásunkat nem engedjük a tudatunkba. Kiderül, hogy ez a gyakorlat rendkívül nehéz, ha nem egyenesen lehetetlen (vesd össze Pierce észlelés-fogalmával). Az a tanács, hogy próbáljon meglepődni azon, amivel a nap folyamán találkozik, a „világmegállítás” egy kevésbé radikális változata.

Próbáljon legalább egy embert meglépni. Természetesen nem azt akarom elérni, hogy ellenszenves vagy törtető legyen. Vannak olyan egyéniségek, akiknek a saját jelentőségük – vagy akár létezésük – megerősítése érdekében annyi figyelemre van szükségük, hogy bármit megtesznek érte: hangoskodnak, kirívóan viselkednek, megszegik a konvenciókat, kockázatvállaló viselkedésformákat követnek. E közőrt a viselkedés között és a között, amit én tanácsolok, a különbség az, hogy az utóbbi önmagunk és a világ megismerésének eszköze, az élményrepertoárunk kibővítésének módja, az új létrehozására alkalmas módszer.

356. Ha semmi különös teendőnk nincs, gondolataink hamar visszatérnek a legkiismerhetőbb állapotba. A következtetés, hogy az elme természetes állapota a káosz, az Élményértékelő Mintavételi Eljárással végzett kutatásaimon alapul, amely rámutatott, hogy amikor az ember egyedül van, és semmi dolga nem akad, gondolatai általában rendezetlenné válnak, hangulata pedig negatív lesz (pl. Csíkszentmihályi 1992; Csíkszentmihályi és Larson 1984; Kubey és Csíkszentmihályi 1990). Ahogy George Miller, neuropszichológus mondta, „Az elme információval táplálkozik” (Miller 1983, 111); ha semmi sincs, ami rendezett állapotban tartaná, az elme lassan elveszti a figyelem feletti kontrollt, legalábbis időlegesen. Mint ahogy minden általánosítással lenni szokott, ez a szabály sem vonatkozik mindenkire: Azok a személyek, akik megtanulták elméjüket külső információ híján is kontroll alatt tartani – egy szimbolikus rendszernek, és a hozzátartozó műveleteknek az elsajátításával, mint például imával, meditációval, matematikával, költészettel –, képesek elkerülni a magány entrópiáját, és akár még élvezni is tudják.

358. A leghétköznapibb tevékenységek. Átlagosan a nappali életünk majdnem 40 százalékát töltjük „fenntartó” tevékenységekkel, mint például mosakodással, öltözködéssel, evéssel, takarítással (pl. Kubey és Csíkszentmihályi 1990). Ezek nem produktív tevékenységek, amelyek bevételt vagy valamilyen megfogható eredményt hoznának, nem is olyan tevékenységek, amelyeket azért végzünk, mert önmagukban örömet okoznak A fenntartó tevékenységek rutincselekvések, amelyeket csak azért kell ismételten elvégeznünk, hogy túléljünk (pl. enni), és hogy együtt tudjunk élni másokkal (pl. mosakodni és felöltözni). Sokan érzik úgy, hogy az életnek ezeket a részeit elpazaroljuk, mert sem nem szórakoztatóak, sem nem produktívak. Ennélfogva sokat javíthatna életminőségűnkön, ha ennek az elpazarolt időnek csak egy kis részét élvezhető élménnyé alakítanánk.

359. Kertészkedés. A Németországban Dieter Reigber (1995) által végzett kutatásról szóló beszámoló jó példa arra, hogyan teremtheti meg a kertészkedés a flow élményét.

360. A figyelmi kontroll feladása. A lelki energiáról szóló elképzelésemmel szemben az egyik leggyakrabban hangoztatott érv az, hogy csak a nyugati kultúrákra érvényes, és hogy a keleti vallások és filozófiák legnagyobb érdemei nem a figyelem kontrollálásából, hanem – éppen ellenkezőleg – annak feladásából származnak. Úgy vélem, ez az ellenérv a figyelmi kontroll „feladásának” félreértésén alapul. Véleményem szerint a feladás e folyamata a tudat által megvalósítható egyik legnehezebb irányító tevékenység. Figyelembe véve az elme természetesen kaotikus állapotát, ahhoz, hogy az ember elérje a misztikusok érzelemmentes, fókuszálatlan tudatállapotát, óriási erőfeszítés és rengeteg gyakorlás szükséges. Következésképp úgy vélem, hogy legalábbis ebben a tekintetben, Kelet és Nyugat hasonló: A lelki képességek legmagasabb szintű megnyilvánulásai mindkét kultúrában a figyelem irányításától függenek.

364. Mikrokörnyezetek. Csíkszentmihályi és Rochberg-Halton (1981) és Rudmin (1991) tárgyalja, hogy milyen hatása van a személy énjére az egyén által kialakított személyes térnek és azoknak a tárgyaknak, amelyekkel önmagát körülveszi.

366. Saját érzelmeink dinamikájának megismerése. Az egyén tevékenységeinek és élményeinek rögzítésére alkalmas Élményértékelő Mintavételi Eljárás (Experience Sampling Method – ESM) terápiás felhasználásáról ír Delespaul (1995), Delle Fave és Massimini (1992), valamint deVries (1992). Az ESM lehetővé teszi a pszichiáter vagy a terapeuta számára (és ennek következményeként a páciens számára is), hogy felbecsülje a páciens életminőségét, és hogy a tevékenységek és szokások olyan változtatásait javasolja, amelyek javíthatnak rajta.

373. A művészek kreativitása ebben a században (20. század). Természetesen nem új az az elképzelés, hogy a modern művész a korábban elfogadott értékekben és hitekben való bizalom hiányát fejezi ki; a témához saját szerény adalékomat lásd Csíkszentmihályi (1992b).

381. Csodagyerekek. A kivételesen tehetséges gyerekekről szóló legjobb beszámoló Feldman (1986). Ellen Winner (1996) nemrég megjelent könyve összefoglalja a tehetséges gyerekek fejlődéséről szóló igazságokat és mítoszokat.

Irodalom

Abrams, J. – Zweig, C. (Eds.). (1991). Meeting the Shadows. Los Angeles: St. Martin’s Press.

Adlai-Gail, W. S. (1994). The flow personality and its correlates. Unpublished Ph.D. dissertation, University of Chicago.

Albert. R. S. (1983). Genius and eminence, New York: Oxford University Press. Albert, R. S. – Runco, M. A. (1986). The achievement of eminence: A model based on a longitudinal study of exceptionally gifted boys and their families. In R. J. Sternberg – J. E. Davidson (Eds.), Conceptions of giftedness. New York: Cambridge University Press. 332-360.

Alexander, K. – Day, M. (1991). Discipline-based art education: A curriculum sampler. Santa Monica, Calif.: Getty Center for Education in the Arts.

Amabile, T. (1983). The social psychology of creativity. New York: Springer-Verlag. Amabile, T. (1990). Within you, without you: The social psychology of creativity, and beyond. In M. A. Runco – R. S. Albert (Eds.), Theories of creativity. Newbury Park. Calif.: Sage Publications. 61-910

Andreasen, N. C. (1987). Creativity and Mental Illness: Prevalence Rates in Writers and Their First-Degree Relatives. American Journal of Psychiatry, 144(10). 1288-1292.

Arendt, H. (1958). The human condition. Chicago: University of Chicago Press. Asakawa, K. – Csíkszentmihályi, M. (1998). The quality of experience of Asian American adolescents in academic activities: An exploration of educational achievement. Journal of Research on Adolescence, 8(2). 241-262.

Baer, J. (1993). Creativity and divergent thinking; A task-specific approach. Hillsdale, N.J.: L. Erlbaum Associates.

Barron, F. (1969). Creative person and creative process. New York: Holt Rinehart and Winston.

Barron, F. (1988). Putting creativity to work. In R. J. Sternberg (Ed.), The nature of creativity. New York: Cambridge University Press. 76-98.

Barrow, J. D. – Tipler, F. J. (1986). The anthropic cosmological principie. New York: Oxford University Press.

Barsalou, L. W. (1982). Context-Independent and Context-Dependent Information in Concepts. Memory – Cognition, 10(1), 82-93.

Baumrind, D. (1989). Reáring competent children. In W. Damon (Ed.), Child development today and tomorrow. San Francisco: Jossey-Bass, 349-378.

Bidwell, C., Csíkszentmihályi, M., Hedges, L. – Schneider, B. (in press). Images and experiences of work in adolescence.

Block, J. (1971). Lives through time. Berkeley, Calif.: Bancroft Books.

Block, J. (1981). Some enduring and consequential structures of personality.

In A. I. Rabin, J. Aronoff, A. M. Barclay – R. A. Zucker (Eds.), Further explorations in personality. New York: John Wiley and Sons, 27-43.

Bloom, B. S. – Sosniak, L. A. (1985). Developing talent in young people (1st ed.). New York: Ballantine Books.

Bortz, W M. (1991). We live too short and die too long. New York: Bantam Books. Bourdieu, P. (1980). La capital social. Actes de la Recherche en Sciences Sociales, 31, 2-4.

Branningen, A. (1981). The social basis of scientific discoveries. New York: Cambridge University Press.

Burckhardt, J. (1926). Die Kultur der Renaissance in Italien. Leipzig: A. Kröner. Magyarul: (1978). A reneszánsz Itáliában. Budapest: Képzőművészeti Alap.

Burke, J. – Ornstein, R. E. (1995). The axemaker’s gift. New York Putnam.

Calvino, I. (1985). Difficult Loves. New York Harcourt, Brace, Jovanovich.

Campbell, D. T. (1960). Blind variation and selective retention in creative thought as in other knowledge processes. Psychological Review, 67, 380-400.

Campbell, D. T. (1974). Evolutionary epistemology. In P. A. Schlipp (Ed.), The philosophy of Karl Popper. La Salle, Ill.: Open Court, 413-463.

Campbell, D. T. (1995, May 24). In what sense does a selectionist model provide epistemological „justification” for scientific belief? Paper presented at the The Epistemology Group meeting, The Evolution of Knowledge and Invention, Royal Society of Arts, London, United Kingdom.

Castaneda, C. (1971). A separate reality: Further conversations with Don Juan. New York: Simon and Schuster.

Cattell, R. B. – Drevdahl, J. E. (1955). A comparison of the personality profile (16PF) of eminent researchers with that of eminent teachers and administrators. British Journal of Psychology, 46, 248-261.

Cellini, B. (1952). The autobiography of Benvenuto Cellini. Cleveland, Ohio: Fine Editions Press. Magyarul: (2006). Benvenuto Cellini élete. Budapest: Európa.

Claridge, C. (1992). Great wits and madness. In R. S. Albert (Ed.), Genius and eminence (2nd ed.,). New York: Pergamon Press, 329-350.

Costa, P. T., Jr. – McCrae, R. R. (1978). Objective personality assessment. In M. Storandt, l. C. Siegler – M. F. Elias (Eds.), The clinicalpsychology of aging. New York: Plenum.

Costa, P. T., Jr. – McCrae, R. R. (1984). Personality as a life-long determinant of well-being. In C. Z. Malatesta – C. E. Izard (Eds.), Emotion in adult development. Beverly Hills, Calif.: Sage, 141-158.

Cropley, A. (1990). Creativity and mental health in everyday life. Creativity Research Journal, 3, 167-178.

Cross, P. G., Cattell, R. B. – Butcher, H. J. (1967). The personality pattern of creative artists. British Journal of Educational Psychology, 37, 292-299.

Csíkszentmihályi, M. (1975). Beyond boredom and anxiety (1st ed.). San Francisco: Jossey-Bass Publishers.

Csíkszentmihályi, M. (1978). Attention and the holistic approach to behavior. In K. S. Pope – J. L. Singer (Eds.), The stream of consciousness. New York: Plenum, 335-358.

Csíkszentmihályi, M. (1982). Towards a psychology of optimal experience. In L. Wheeler (Ed.), Review of personality and social psychology: 3. Beverly Hills, Calif.: Sage, 13-36.

Csíkszentmihályi, M. (1985a). Emergent motivation and the evolution of the self. In D. Kleiber – M. H. Maehr (Eds.), Motivation in adulthood. Greenwich, Conn.: JAI Press, 93-113.

Csíkszentmihályi, M. (1985b). Reflections on Enjoyment. Perspectives in Biology and Medicine, 28(4), 469-497.

Csíkszentmihályi, M. (1988a). Motivation and creativity: Towards a synthesis of structural and energistic approaches to cognition. New Ideas in Psychology, 6, 159-176.

Csíkszentmihályi, M. (1988b). Society, culture, person: A systems view of creativity. In R. J. Sternberg (Ed.), The nature of creativity, New York: Cambridge University Press, 325-339.

Csíkszentmihályi, M. (1990). Flow: The psychology of optimal experience (1st ed.). New York: Harper – Row. Magyarul: Csíkszentmihályi, M. (2001). Flow – Az áramlat (A tökéletes élmény pszichológiája). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Csíkszentmihályi, M. (1992a). Öffentliche Meinung und die Psychologie der Einsamkeit. In J. Wilke (Ed.), Öffentliche Meinung: Theorie, Methode, Befunde. Freiburg: Verlag Karl Alber, 31-40.

Csíkszentmihályi, M. (1992b). Imagining the Self, an Evolutionary Excursion. Poetics, 21(3), 153-167.

Csíkszentmihályi, M. (1993). The evolving self: A psychology for the third millennium. New York: Harper-Collins.

Csíkszentmihályi, M. (1994). Memes vs. genes: Notes from the culture wars. In D. H. Feldman, M. Csíkszentmihályi – H. Gardner (Eds.), Changing the world. Westport. Conn.: Praeger, 159-172.

Csíkszentmihályi, M. – Beattie, O. V (1979). Life Themes – Theoretical and Empirical Exploration of Their Origins and Effects. Journal of Humoristic Psychology, 19(1),45-63.

Csíkszentmihályi, M. – Csíkszentmihályi, I. S. (1988). Optimal experience; Psychological studies of flow in consciousness. New York: Cambridge University Press.

Csíkszentmihályi, M. – Csíkszentmihályi, 1. S. (1993). Family influences on the development of giftedness. In The origins and development of high ability. Chichester, UK Wiley (Ciba Foundation Symposium 178) 187-206.

Csíkszentmihályi, M. – Getzels, J. W (1973). The personality of young artists: an empirical and theoretical exploration. British Journal of Psychology. 64(1), 91-104.

Csíkszentmihályi, M. – Larson, R. (1978). Intrinsic Rewards in School Crime. Crime – Delinquency, 24(3), 322-335.

Csíkszentmihályi, M. – Larson, R. (1984). Being adotescent. Conflict and growth in the teenage years. New York: Basic Books.

Csíkszentmihályi, M. – Massimini, F. (1985). On the Psychological Selection of BioCultural Information. New Ideas in Psychology, 3(2), 115-138.

Csíkszentmihályi, M. – Nakamura, J. (1989). The dynamics of intrinsic motivation. In R. Ames – C. Ames (Eds.), Handbook of motivation theory and research. Vol. 3, Goals and Cognitions. 45-71). New York.: Academic Press.

Csíkszentmihályi, M. – Rathunde, K. (1993). The measurement of flow in everyday life. Nebraska Symposium on Motivation, 40, 58-97.

Csíkszentmihályi, M., Rathunde, K. R. – Whalen, S. (1993). Talented teenagers: The roots of success and failure. New York: Cambridge University Press.

Csíkszentmihályi, M. – Rochberg-Halton, E. (1981). The meaning of things: Domestic symbols and the self. New York: Cambridge University Press.

Csíkszentmihályi, M. – Sawyer, K. (1995). Creative insight: The social nature of a solitary moment. In R. J. Sternberg – J. E. Stevenson (Eds.), The nature of insight. 329 -364). New York: Cambridge University Press.

Csíkszentmihályi, M. – Schiefele, U. (1992). Arts education, human development and the quality of experience. In G. Reimer – R. A. Smith (Eds.), Arts and education. The ninety-first yearbook of the Society for the Study of Education. Chicago: University of Chicago Press. 169-191.

Csíkszentmihályi, M. – Wong, M. (1991). The situational and personal correlates of happiness: A cross-national comparison. In F. Strack, M. Argyle – N. Schwartz (Eds.), The social psychology of subjective well-being. London: Pergamon Press.

Damon, W. (1995). Greater expectations: Overcoming the culture of indulgence in Americas homes and schools. New York.: The Free Press, 193-212.

Dawkins, R. (1976). The selfish gene. New York: Oxford University Press. Magyarul: (2005). Az önző gén. Budapest: Kossuth Kiadó.

De Vries, M. W (1992). The Experience of psychopathology: Investigating mental disorders in their natural settings. Cambridge, UK: Cambridge University Press.

Deci, E. L. – Ryan, R. M. (1985). Intrinsic motivation and self-determination in human behavior. New York: Plenum.

Delespaul, P. A. – Delespaul, E. G. (1995). Assessing schizophrenia in daily life. The experience sampling method. Maastricht: UPM.

Delle Fave, A. – Massimini, F. (1992). The ESM and the Measurement of Clinical Change: A case of Anxiety Disorder. In M. W deVries (Ed.), The Experience of Psychopathology: Investigating Mental Disorders in their Natural Settings. Cambridge, UK: Cambridge University Press.

Dennett, D. C. (1991). Consciousness explained (1st ed.). Boston: Little Brown and Co.

Diamond, J. M. (1992). The third chimpanzee: The evolution and future of the human animal (1st ed.). New York: Harper-Collins. Magyarul: (2002). A harmadik csimpánz. Budapest: Typotex.

Dobbs, S. M. (1993). The DBAE handbook. Santa Monica, Calif.: The J. P. Getty Trust.

Dozier, R. W, Jr. (1992). Codes of evolution. New York: Crown.

Dreistadt, R. (1969). The use of analogies in incubation in obtaining insight in creative problem solving. Journal of Psychology, 71, 158-175.

Dweck, C. S. (1986). Motivational Processes Affecting Learning. American Psychologist, 41(10), 1040-1048.

Eco, U. (1994). Six walks in the fictional woods. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. Magyarul: (2007). Hat séta a fikció erdejében. Budapest: Európa.

Eiduson, B. T. (1962). Scientists: Their psychological world. New York: Basic Books.

Erikson, E. H. (1950). Childhood and society (1st ed.). New York: Norton. Magyarul: (2002). Gyermekkor és társadalom. Budapest: Osiris.

Erikson, E. H. (1968). Identity: Youth and crisis (1st ed.). New York: Norton.

Eysenck, H. J. (1952). The scientific study of personality. London: Routledge – Kegan Paul.

Eysenck, H. J. (1973). Eysenck on extraversion. New York: John Wiley and Sons. Feldman, D. H.. (1980). Beyond universals in cognitive development. Norwood, N.J., Ablex.

Feldman, D. H. (1994). Creativity: Proof that development occurs. In D. H. Feldman, M. Csíkszentmihályi – H. Gardner (Eds.), Changing the world: A framework for the study of creativity. 85 -102). Wesport, Conn.: Praeger.

Feldman, D. H., Csíkszentmihályi, M. – Gardner, H. (1994). Changing the world, A framework for the study of creativity, Westport, Conn.: Praeger.

Feldman, D. H. – Goldsmith, L. T. (1986). Nature’s gambit: Child prodigies and the development of human potential. New York: Basic Books.

Ford, C. M. – Gioia, D. A. (Eds.). (1995). Creative action in organizations. Thousand Oaks: Sage Publications.

Freeman, M. P. (1993). Finding the muse: A sociopsychological inquiry into the conditions of artistic creativity. New York: Cambridge University Press.

Freud, S. (1947). Leonardo da Vinci: A study in psychosexuality. New York: Random House. Magyarul: (1982). Leonardo da Vinci egy gyermekkori emléke. In Esszék. Budapest Gondolat, 253-325.

Freud, S. ([1914] 1955). The Moses of Michelangelo. In J. Strachey (Ed.), The Standard Edition (Vol. 8, 211-238). Magyarul, (1987). Michelangelo Mózese. In Mózes / Michelangelo Mózese (Két tanulmány). Budapest: Európa.

Gajdusek, D. C. (1994). Early Inspiration. Creativity Research Journal, 7(3-4), 341-349.

Gallagher, W (1993). The power of place: How our surroundings shape our thoughts, emotions, and actions. New York: Harper-Perennial.

Gardner, H. (1988). Creativity: An interdisciplinary perspective. Creativity Research Journal, 1, 8-26.

Gardner, H. (1993). Creating minds. New York: Basic Books.

Gardner, H. (1994). More on Private Intuitions and Public Symbol Systems. Creativity Research Journal, 7(3-4), 265-275.

Gedo, J. (1990). More on creativity and its vicissitudes. In M. A. Runco – R. S. Albert (Eds.), Theories of creativity, Newbury Park, Calif.: Sage, 35-45.

Getzels, J. W (1964). Creative thinking, problem-solving, and instruction. In E. R. Hilgard (Ed.), Theories of learning and instruction (Vol. 63rd yearbook of the National Society for Education, 240-267.

Getzels, J. W (1975). Problem finding and inventiveness of solution. Journal of Creative Behavior, 9(1), 12-118.

Getzels, J. W (1982). The problem of the problem. In R. M. Hogarth (Ed.), Question-formingand response consistency. San Francisco: Jossey-Bass, 37-44.

Getzels, J. W. – Csíkszentmihályi, M. (1968). On the roles, values, and performance of future artists: A conceptual and empirical exploration. Sociological Quarterly, 9, 516-550.

Getzels, J. W. – Csíkszentmihályi, M. (1976). The creative vision: A longitudinal study of problem finding in art. New York: Wiley Interscience.

Getzels, J. W – Jackson, P. W. (1962). Creativity and intelligence: Explorations with gifted students. New York: J. Wiley and Sons.

Gilardoni, L. (1988). Bellagio: An historical perspective. Milan: A. Pizzi Editore.

Gilligan, C; Ward, J. V. – Taylor, J. M. (1988). Mapping the moral domain: A contribution of women’s thinking to psychological theory and education. Cambridge, Mass.: Harvard University Press.

Goertzel, V. – Goertzel, M. G. (1962). Cradles of eminence (1st ed.). Boston: Little Brown.

Gribbin, J. – Rees, M. (1989). Cosmic coincidences: Dark matter, mankind and anthropic cosmology. New York: Bantam.

Grotevant, H. D. (1991). Child development within the family context. In W. Damon (Ed.), Child development today and tomorrow, San Francisco: Jossey-Bass, 34-51.

Gruber, H. E. (1981). Darwin on man: A psychological study of scientific creativity (2d. ed.). Chicago: University of Chicago Press.

Gruber, H. E. – Davis, S. N. (1988). Inching our way up Mount Olympus: The evolving systems approach to creative thinking. In R. J. Sternberg (Ed.), The nature of creativity. New York: Cambridge University Press, 243-269.

Guilford, J. P. (1967). The nature of human intelligence. New York: McGraw-Hill.

Habermas, J. (1970). On systematically distorted communication. Inquiry, 12, 360-375.

Hadamard, J. (1949). The psychology of invention in the mathematical field. Princeton, N.J.: Princeton University Press.

Hamilton, W. D. (1964). The genetic evolution of social behavior. Journal of Theoretical Biology, 7, 1-52.

Harrington. D. M. (1990). The ecology of human creativity. In M. A. Runco – R. S. Albert (Eds.), Theories of creativity, Newbury Park, Calif.: Sage, 143-169.

Harrington, D. M., Black, J. H. – Block, J. (1992). Testing aspects of Carl Rogers’ theory of creative environments: Child-rearing antecedents of creative potential in young adults. In R. S. Albert (Ed.), Genius and eminence. New York: Pergamon Press, 195-208.

Hasher, L. – Zacks, R. T. (1979). Automatic and Effortfu1 Processes in Memory. Journal of Experimental Psychology, 108(3), 356-388.

Hauser, A. (1951). The social history of art. New York: Vintage. Magyarul: (1968).

A művészet és az irodalom társadalom története. Budapest: Gondolat.

Heath, S. B. – McLaughlin, M. W. (Eds.). (1993). Identity and inner city youth: Beyond ethnicity and gender. New York: Teachers College Press.

Hersh, R. – John-Steiner, V. (1993). A visit to Hungarian mathematics. Mathematical Intelligencer, 15(2), 13-26. Magyarul: (1996). Közelkép a magyar matematikáról. Iskolakultúra, 6(10. mell. [2.]), I-XX.

Heydenrich, L. H. (1974). Il Primo Rinascimento. Milano: Rizzoli.

Hidi, S. (1990). Interest and Its Contribution as a Mental Resource for Learning. Review of Educational Research, 60(4), 549-571.

Horn, J. L. (1970). Organization of data in lifespan development of human abilities. In L. R. Goulet – P. B. Baltes (Eds.), Lifespan developmental psychology: Research and theory. New York: Academic Press, 423-466.

Humboldt, A. V. (1891-93). Cosmos: A sketch of a physical description of the universe. London: George Bell-Sons.

Huntington. E. (1945). Mainsprings of civilization, New York: J. Wiley and Sons.

Inghilleri, P. (1995). Esperienza soggettiva, personalitá, evoluzione culturale. Torino: UTET.

Isaksen, S. G., Dorval, K. B. – Treffinger, D. J. (1994). Creative approacher to problem solving. Dubuque, Iowa: Kendall-Hunt.

James, w. (1890). The principles of psychology. New York: Henry Holt.

Jamison, K. R. (1989). Mood Disorders and Patterns of Creativity in British Writers and Artists. Psychiatry-Interpersonal and Biological Processes, 52(2), 125-134.

John-Steiner, V. (1985). Notebooks of the mind. Albuquerque: University of New Mexico Press.

Johnson-Laird, P. N. (1988). Freedom and constraint on creativity. In R. J. Sternberg (Ed.), The nature of creativity, New York: Cambridge University Press, 202-219.

Joseph, L. E. (1990). Gaia: The growth of an idea. New York: St. Martins Press. Jung, C. G. (1946). The fight with the shadow. Listener. Nov. 7.

Jung, C. G. (1968). Analytical psychology: its theory and practice. New York: Vintage. Magyarul: (1991). Analitikus pszichológia. Budapest: Göncöl.

Jung, C. G. (1969). On the nature of the psyche. Princeton, N.J.: Princeton University Press.

Jung, C. G. (1973). Memories, dreams, reflections. New York: Pantheon. Magyarul: (2006). Emlékek, álmok, gondolatok. Budapest: Európa.

Kahneman, D. (1973). Attention and effort. Englewood Cliffs. N.J.: Prentice-Hall.

Kasof J. (1995). Explaining Creativity: The Attributional Perspective. Creativity Research Journal, 8(4), 311-366.

Klein, G. (1992). Pietà. Cambridge, Mass.: MIT Press. Magyarul: In Vak akarat és önző DNS. Budapest: Magvető, 2001.

Klein, G. (Ed.). (1990). Om Kreativitet och Flow. Stockholm: Brombergs.

Klein, G. – Klein, E. (1989). How One Thing Has Led to Another. Annual Review of Immunology, 7, 1-33.

Koestler, A. (1964). The act of creation. New York: Macmillan. Magyarul: (1998).

A teremtés. Budapest: Európa.

Krebs, H. A. – Shelley, J. H. (1975). The creative process in science and medicine. Amsterdam: Elsevier.

Kris, E. (1952). Psychoanalytic explorations in art. New York: International Universities Press.

Kubey, R. W. – Csíkszentmihályi, M. (1990). Television and the quality of life: How viewing shapes everyday experience. Hillsdale, N.J.: Lawrence Erlbaum.

Kuhn, T. S. (1970). The structure of scientific revolutions. Chicago: University of Chicago Press. Magyarul: (2002). A tudományos forradalmak szerkezete. Budapest Osiris.

Labouvie-Vief G. (1985). Intelligence and cognition. In J. E. Birren – K. W. Schaie (Eds.), Handbook of psychology and aging (2nd ed.). New York: Van Nostrand Reinhold.

Lambert, f. L. (1995). Thermodynamics can be obstructed, the Second Law be damned. Los Angeles, California.

Langley, P., Simon, G. L., Bradshaw, G. L. – Zytkow, J. M. (1987). Scientific discovery: computational explorations of the creative processes. Cambridge, Mass.: MIT Press.

Laumann, E. O., Gagnon, J. H., Michael, R. T. – Michaels, S. (1994). The social organization of sexuality: Sexual practices in the United States. Chicago: University of Chicago Press.

Lehman, H. C. (1953). Age and achievement. Princeton, N.J.: Princeton University Press.

LeVine, R. (1991). Cultural environments in child development. In W. Damon (Ed.), Child development today and tomorrow, San Francisco: Jossey-Bass, 52-68.

Levinson, M. (1994, September, 26). Citi comes in from the cold. Newsweek, 50.

Lorenz, K. (1966). On aggression. New York: Harcourt, Brace – World. Magyarul: (2004). Az agresszió. Budapest: Cartaphilus.

Lovelock. J. (1979). Gaia: A new look at life on earth. New York: Oxford University Press. Magyarul, (1990). Gaia (A földi élet egy új nézőpontból). Budapest, Göncöl.

Mackinnon. D. W (1962). The nature and nurture of creative talent. American Psychologist, 20, 484-495.

MacKinnon, D. W. (1963). Creativity and images of the self. In R. W. White (Ed.), The study of lives. New York: Atherton, 251-278.

MacKinnon, D. W (1964). The creativity of architects. In C. W Taylor (Ed.). Widening horizons in creativity. New York: J. Wiley and Sons.

Magyari-Beck, I. (1988). New Concepts about personal creativity. In Creativity and Innovation Yearbook, l. Manchester, England: Manchaster Business School. 121-126.

Magyari-Beck, I. (1994). Múzsák a piacon. Budapest: Aula Kiadó.

Martindale, C. (1989). Personality, situation, and creativity. In J. Glover, R. Ronning – C. R. Reynold (Eds.), Handbook of Creativity. New York Plenum, 211-232.

Martindale, C. (1990). The clockwork muse: the predictability of artistic change. New York: Basic Books.

Maruyama, M. (1980). Mindscapes and Science Theories. Current Anthropology. 21(5),589-600.

Maslow, A. H. (1971). The farther reaches of human nature. New York: Viking Press.

Massimini, E (1979). I presupposti teoretici e osservativi del paradigma della selezione culturale. Primo contributo: Il doppio sistema ereditario. Milan: Ghedini.

Massimini, F. (1993). I presuppesti teoretici e osservativi del paradigma della selezione culturale umana. In F. Massimini – P.. Inghilleri (Eds.), La selezione psicologica umana: Teoria e metodo di analisi, Milano: Cooperativa Libraria Iulm.

Massimini, F. – Calegari, C. (1979). Il contesto normativo sociale. Milano: E Angelo. Massimini, E. Csíkszentmihályi, M. – Delle Pave, A. (1988). Flow and biocultural evolution. In M. Csíkszentmihályi – I. S. Csíkszentmihályi (Eds.), Optimal experience: Psychological studies of flow in consciousness. 60-84). New York: Cambridge University Press.

Massimini, F. – Delle Pave, A. (1991). Religion and Cultural Evolution. Zygon, 26(1), 27-48.

Massimini, F. – Inghilleri, P. (1986). L’Esperianza quotidiana: Teoria e metodo di analisi. Milano: Angeli.

Massimini, F. – Inghilleri, P. (1993). La Setesione psicologica umana: Teoria di metodo di analisi; Milano: Cooperativa Libraria Iulm.

Mayr, E. (1947). Systematics and the origin of species. New York: Columbia University Press.

McKay. M. – Fanning, P. (1988). Self-esteem, New York: St. Martin’s Press.

Medawar, P. B. (1967). The art of the soluble. Chicago: University of Chicago Press.

Milgram, R. (1990). Creativity: An idea whose time has come and gone? In M. A. Runco – R. S. Albert (Eds.), Theories of creativity. Newbury Park, Calif.: Sage, 215 -233.

Miller, G. A. (1983). Informavore. In M. F. – U. Mansfeld (Eds.), The study of information. New York: J. Wiley and Sons.

Mockros, C. (1995). The social construction of extraordinary selves: A lifespan study of creative individuals. Unpublished doctoral dissertation, The University of Chicago.

Mockros, C. – Csíkszentmihályi, M. (1995). The social construction of creative lives. In R. Purser – A. Montuori (Eds.), Social creativity (Vol. 1). Creskill, N.Y.: Hampton Press.

Mockros, C. A. (1995). The social construction of extraordinary selves: A life span study of creative individuals. Unpublished doctoral dissertation, The University of Chicago.

Moneta, G. B. – Csíkszentmihályi, M. (1996). The effect of perceived challenges and skills on the quality of subjective experience. Journal of Personality, 64(2), 275-310.

Noelle-Neumann, E. (1985). Identifying opinion leaders. Paper presented at the 38th ESOMAR Conference, Wiesbaden, Germany.

O’Neil, J. (1993). The paradox of success. New York: G. P. Putnam’s Sons.

Oden, M. H. (1968). The fulfillment of promise: 40-year follow-up of the Terman gifted group. Genetic Psychology Monographs, 77, 3-93.

Ornstein, R. E. (1986). Multimind: A new way of looking at human behavior. Boston: Houghton Mifflin.

Over, R. (1989). Age and scholar impact. Psychology of Aging, 4, 222-225.

Parnes, S. J. (1967). Creative behavior guidebook. New York: Scribners.

Peirce, C. S. (1931 – 35). The collected works of Charles Sanders Peirce (Vol. 1-6. Edited by Hartshorne, C. and Weiss, P.). Cambridge, Mass.: Harvard University Press.

Perkins, D. N. (1981). The mind’s best work. Cambridge, Mass.: Harvard University Press.

Piechowski, M. M. – Cunningham, K. (1985). Patterns of Overexcitability in a Group of Artists. Journal of Creative Behavior, 19(3), 153-174.

Policastro, E. (1995). Creative Intuition: An Integrative Review. Creativity Research Journal, 8(2), 99-113.

Popper, K. R. (1959). The logic of scientific discovery. New York: Basic Books. Magyarul: (1997). A tudományos kutatás logikája. Budapest: Európa.

Rathunde, K. (1996). Family context and talented adolescents’ optimal experience in school-related activities. Journal of Research on Adolescence, 6(4), 605-628.

Rathunde, K. – Csíkszentmihályi, M. (1993). Undivided Interest and the Growth of Talent: A Longitudinal Study of Adolescents. Journal of Youth and Adolescence, 22(4),385-405.

Reigber, D. (1995). Glück im Garten – Erfolg in Markt. Offenburg: Burda.

Renninger, K. A., Hidi, S. – Krapp, A. (Eds.). (1992). The Role of interest in learning and development. Hillsdale, N.J.: Lawrence Erlbaum.

Reti, L. (1974). The unknown Leonardo. New York: McGraw-Hill.

Robinson, R. E. (1988). Project and Prejudice: Past, Present, and Future in Adult Development. Human Development, 31(3),158-172.

Roe, A. (1946). The personality of artists. Educational and Psychological Measurement; 6, 401-408.

Roe, A. (1951). A psychological study of physical scientists. Genetic Psychology Monographs, 43, 123-235.

Roe, A. (1952). The making of a scientist. New York: Dodd, Mead. Rogers, C. R. (1951). Client-centered therapy. Boston: Houghton Mifflin.

Róheim, G. (1945). The eternal ones of the dream: A psychoanalytic interpretation of Australian myth and ritual. New York: International Universities Press.

Root-Bernstein, R. S. (1989). Discovering, inventing, and solving problems at the frontiers of science. Cambridge. Mass.: Harvard University Press.

Root-Bernstein, R. S., Bernstein, M. – Garnier, H. (1995). Correlations between Avocations, Scientific Style, work Habits, and Professional Impact of Scientists. Creativity Research Journal, 8(2), 115-137.

Rothenberg, A. (1979). The emerging goddess: The creative process in art, science, and other fields. Chicago: University of Chicago Press.

Rothenberg, A. (1990). Creativity, mental health, and alcoholism. Creativity Research Journal, 3, 179 -200.

Rudmin, F. W (Ed.). (1991). To have possessions. Corte Madeira, Calif.: Select Press.

Rumelhart, D. E., McClelland, J. L. – the PDP Research Group (Eds.). (1986). Parallel distributed processing: Explorations in the microstructure of cognition Vol. 1. Foundations, Cambridge, Mass.: MIT Press.

Runco, M. A. (1991). Divergent thinking. Norwood, N.}.: Ablex.

Runco, M. A. (1994). Problem finding, problem solving; and creativity. Norwood, N.J.: Ablex.

Russ, S. W (1993). Affect and creativity: The role of affect and play in the creative process. Hillsdale, N.J.: Lawrence Erlbaum.

Ryback, J. M., roodin, P. A. – Hoyer, W. J. (1995). Adult development and aging (3d ed.). Dubuque, Iowa: Brown – Benchmark.

Salk, J. (1983). Anatomy of reality: Merging of intuition and reason. New York: Columbia University Press.

Schaie, K. W (1990). The optimization of cognitive functioning in old age: Predection based on cohort-sequential and longitudinal data. In P. B. Baltes – M. Baltes (Eds.), Longitudinal research and the study of successful (optimal) aging. 94-117. Cambridge. UK: Cambridge University Press.

Schaie, K. W. (1994). The Course of Adult Intellectual-Development. American Psychologist, 49(4), 304 -313.

Schiefele, U. (1991). Interest, Learning, and Motivation. Educational Psychologist, 26(3-4),299-323.

Schiefele, U. – Csíkszentmihályi, M. (1994). Interest and the Quality of Experience in Classrooms. European Journal of Psychology of Education, 9(3), 251-270.

Schneider, B., Hieschima, J. A., Lee, S. – Plank, S. (1992). East Asian academic success in the United States: Family, school, and community explanation. In P. M. Greenfield – R. R. Cocking (Eds.), Cross-cultural roots of minority child development. 323-350). Hillsdale, N.J.: Lawrence Erlbaum.

Schweber, S. S. (1994). QED and the men who made it: Dyson, Feynman, Schwinger, and Tomonaga. Princeton, N.}.: Princeton University Press.

Sears, p. – Sears, R. R. (1980, Feb). 1.528 little geniuses and how they grew. Psychology Today, 29-43.

Semenzato, C. (1964). Giotto. New York: Barnes – Noble.

Simon, H. A. (1969). Sciences of the artificial. Boston: MIT Press.

Simon, H. A. (1988). Creativity and Motivation: A Response to Csíkszentmihályi. New Ideas in Psychology, 6(2), 177-181.

Simonton, D. K. (1975). Sociocultural Context of Individual Creativity: A Transhistorical Time-Series Analysis. Journal of Personality and Social Psychology, 32(6), 1119-1133.

Simonton. D. K. (1984). Genius, creativity, and leadership: Historiometric inquiries. Cambridge, Mass.: Harvard University Press.

Simonton, D. K. (1988). Age and Outstanding Achievement: What Do We Know after a Century of Research? Psychological Bulletin, 104(2), 163-180.

Simonton, D. K. (1990a). Scientific genius: A psychology of science. New York: Cambridge University Press.

Simonton, D. K. (1990b). Political pathology and social creativity, Creativity Research Journal, 3(85-99).

Simonton, D. K. (1990c). Creativity and wisdom in aging. In J. E. Birren – K. W Schaie (Eds.), Handbook of the psychology of aging. 320 -329). San Diego, Calif.: Academic Press.

Smith, R. A. (1989). Discipline-based art education, Urbana: University of Illinois Press.

Spence, J. T. – Helmreich, R. L. (1978). Masculinity and femininity. Austin: University of Texas Press.

Stayer, M. S. (Ed.). (1988). Newton’s dream. Kingston, Ont: McGill-Queen’s University Press.

Stein, M. (1953). Creativity and culture. Journal of Psychology, 36, 311-322. Sternberg, R. J. (1985). Implicit Theories of Intelligence, Creativity, and Wisdom. Journal of Personality and Social Psychology; 49(3), 607-627.

Sternberg, R. J. (1986). A triarchic theory of intellectual giftedness. In R. J. Sternberg – J. E. Davidson (Eds.), Conceptions of giftedness. (223-243). New York: Cambridge University Press.

Sternberg, R. J. (1988). The nature of creativity. New York: Cambridge University Press.

Sternberg, R. J. – Davidson, J. E. (1994). The nature of insight. Cambridge, Mass.: MIT Press.

Sternberg, R.}. – Lubart, T. I. (1991). An Investment Theory of Creativity and Its Development. Human Development, 34(1), 1-31.

Stevenson, H. W. – Stigler, J. W. (1992). The learning gap: Why our schools are failing. New York: Touchstone.

Sue, S. – Okazaki, S. (1990). Asian-American Educational Achievements: A Phenomenon in Search of an Explanation. American Psychologist, 45(8), 913-920.

Teilhard de Chardin, p. (1965). The phenomenon of man. New York: Harper – Row. Magyarul: (1973). Az emberi jelenség. Budapest: Gondolat.

Terman, L. M. (1925). Genetic studies of genius. Stanford, Calif.: Stanford University Press.

Therivel, W. A. (1993). The challenged personality as a precondition for sustained creativity. Creativity Research Journal, 6, 413-424.

Therivel, W. A. (1995). Long-Term Effect of Power on Creativity. Creativity Research Journal, 8(2),173-192.

Torrance, E. P. (1962). Guiding creative talent. Englewood Cliffs, N.J.,: Prentice-Hall.

Torrance, E. P. (1988). Creativity as manifested in testing. In R. J. Sternberg (Ed.), The nature of creativity, 43-75). New York: Cambridge University Press.

Treisman, A. M. – Gelade, G. (1980). A Feature-Integration Theory of Attention. Cognitive Psychology, 12(1), 97-136.

Vaillant, G. E. (1993). The wisdom of the ego. Cambridge, Mass.: Harvard University Press.

Vasari, G. ([1550] 1959). Lives of the most eminent painters, sculptors, and architects. New York: The Modern Library.

Wachhorst, W. (1981). Thomas Alva Edison, an American myth. Cambridge, Mass.: MIT Press.

Watson, J. D. – Stent, G. S. (1980). The double helix: A personal account of the discovery of the structure of DNA. New York: Norton. Magyarul: (1972). A kettős spirál. Személyes beszámoló a DNS szerkezetének felfedezéséről. Budapest: Gondolat.

Weber, R. J. – Perkins, D. N. (1992). Inventive minds: Creativity in technology. New York: Oxford University Press.

Wells, A. (1988). Self-esteem and optimal experience. In M. Csíkszentmihályi – I. S. Csíkszentmihályi (Eds.), Optimal experience: Psychological studies of flow in consciousness. New York: Cambridge University Press, 327-341.

Westby, E. L. – Dawson, V. L. (1995). Creativity: Asset or Burden in the Classroom. Creativity Research Journal, 8(1), 1-10.

Westfall, R. S. (1980). Never at rest: A biography of Sir Isaac Newton. New York:

Cambridge University Press.

White, R. W (1959). Motivation reconsidered: The concept of competence. Psychological Review, 66, 297-333.

Wigner, E. P. – Szanton, A. (1992). The recollections of Eugene P. Wigner as told to Andrew Szanton. New York: Plenum Press. Magyarul: (2002). Wigner Jenő emlékiratai Andrew Szanton feljegyzésében. Budapest: Kairosz.

Wilson: E. O. (1975). Sociobiology: The new synthesis. Cambridge, Mass.: Belknap Press.

Wilson, E. O. (1984). Biophilia: The human bond with other species. Cambridge, Mass.: Harvard University Press.

Winner, E. (1996). Gifted children: Myths and realities. New York: Basic Books.

Zajonc, R. B. (1976). Family Configuration and Intelligence. Science, 192(4236), 227-235.

Zuckerman, H. – Cole, J. R. (1994). Research Strategies in Science: A Preliminary Inquiry. Creativity Research Journal, 7(3-4), 391-405.

Zuckerman, H. – Lederberger, J. (1986). Forty years of genetic recombination with bacteria: A post-mature discovery. Nature, 324, 629-631.

Név-és tárgymutató

A fajok eredete

absztrakció a művészetekben

absztrakt expresszionizmus

Adenauer, Konrad

adminisztrációs tevékenységekre irányuló nyomás

afroamerikai fiatalok elvárásai

Albert Lasker-díj

az alvási szokások irányítása

ambíció a tudományban

American Association for the Advancement of Science (Amerikai Tudományfejlesztési Szövetség)

American College of Nuclear Surgeons (Nukleáris Orvoslás Amerikai Szakmai Kollégiuma)

amerikai Dél tradíciója

Amerikai Kémiai Társaság

Amerikai Nukleáris Társaság

Amerikai Orvosszövetség

amerikai polgárháború

Amerikai Pszichológiai Társaság

amerikai társadalom

trendek az ~ban

Amerikai Tudományos Akadémia

Anderson, Jack

az antropikus elv meghatározása

anyák hatása

apák hiánya

arab városok a 10. században

áramlat (flow)

az ~ meghatározása

az ~ alkotóelemei

~ és a kudarctól való félelem

visszajelzés és ~

cél és ~

hogyan műveljük az ~ot

~ és tanulás 349

a ~ átélésének forrásai

áramszünet

Arendt, Hannah

Argonne National Laboratories

Arisztotelész

Arkhimédész

az árnyék fogalma

arrogancia a kreatív emberekben

Asner, Edward

Aspen Intézet konferenciaközpontja

Assicurazioni Generali

Athén

az atomenergia ígérete

az atomfegyverkezés veszélyei

atomfizikusok

Auburn Egyetem

Auden, Wystan Hugh

Auschwitz

autoimmun betegségről folyó kutatások

automobil mint környezet

autotelikus meghatározása

autóvezetés mint kikapcsolódás

Avedon, Richard

Az Ateista és a szent város

ázsiai fiatalok elvárásai

Bach, Johann Sebastian

Barátok Vallási Társasága

Bardeen, John

Bécs a 19. században

Beethoven, Ludwig von

a béke megközelítését

a béketeremtők közös jellemvonásai

beleegyezés az interjúfelkérésbe

Bell Research Laboratories

Bellagio

Bellow, Saul

berendezés

Berson, Solomon A.

Bethe, Hans

biológia

a tumor~ eredete

sejt~

~ exponenciális növekedése

~ L’Engle műveiben

evolúció ~

a tartomány és a terület evolúciója ~ mint korai rendszer

~ az 1960-as években

a molekuláris ~ exponenciális növekedése

politikája az 1960-as években

populáció~

biológiai öröklés

bizánci kompozíció

bizonytalanság kreatív emberekben

Bohr, Niels

Booth, Wayne

Boulding, Elise

Boulding, Kenneth

Bourdieu, Pierre

Brahe, Tycho

Brandeis, Louis

briliáns elmék és kreativitás

Bronx High School of Science

Bronx Veterans Administration Kórház

Brunelleschi, Filippo

Bruttó Nemzeti Össztermék (GNP)

Budapest

Budapesti Egyetem

Buddha

Burkitt-lymphoma

Butler, Margaret

büszkeség

a cáfolás stratégiája

Cambridge-i Egyetem

Campbell, Donald

Cardozo, Benjamin

Carnegie Corporation

Carnegie-Mellon Egyetem

Caspersson, Torbjörn

Cellini, Benvenuto

célok

Center for the Biology of Natural Systems (Természetes rendszerek biológiai központja)

Chandrasekhar, Subrahmanyan

Chaucer, Geoffrey

Chicagói Egyetem

Churchill, Winston

Cimabue

Citicorp

a civilizáció evolúciója

Clark, William

Coleman, James

Columbia Egyetem

Committee for Nuclear Information (Nukleáris Információs Bizottság)

Committee on Science in the Promotion of Human Welfare (Az Emberi Jólét Terjesztéséért Felelős Tudományos Bizottság)

Common Cause

Commoner, Barry

Cornell Egyetem

Country Futures Indicator (Országok jövőjének mutatója)

Crick, Francis

Curie, Marie

Curie, Pierre

a család jelentősége

cserkészet

Csillagvágta

Dante, Alighieri

Dartmouth College

Darwin, Charles

darwini természetrajz és szociobiológia

Davies, Robertson

Davis, Natalie

a defenzivitás okai

Délidő

Dél-Kaliforniai Egyetem

Deptford-trilógia

Die Zeit

dioxin

Domin, Hilde

Donatello

Donne, John

Dosztojevszkij, F. M.

Drucker, Peter

Dyson, Freeman

Eddington, Sir Arthur

Edison, Thomas Alva

Egészségügyi, oktatásügyi és népjóléti minisztérium (amerikai)

ego

az ~t fenyegető veszélye

egyéni

~leg kreatív

~ különbségek elfogadása

a rendszermodellben

egyenlőség szociális ethosza

egyenlőtlenség gazdagok és szegények között

egyetem mint csúcspont

egyiptomi civilizáció

Eigen, Manfred

Einstein, Albert

El Greco

az élet korai szakaszában felmerülő tényezők

élet leltárának készítése

életszakaszok

élettéma

Eliot, T. S.

elismerések és kreativitás

elkülönítés

időbeli ~

előkészítés a kreatív folyamatban

első világháború

elszigeteltség

az elvárások forrása

energia

entrópia

Epstein-Barr vírus

eredményeket meghatározó tényezők

Erikson, Erik

érzelmek felismerése

Észak- Karolinai Egyetem

esztétikai kritérium

étel pazarlása

etnikai hagyományok és kiemelkedő teljesítmény

Eukleidész

evolúcióelméletek

exotelikus meghatározása

expresszionizmus a művészetekben

extroverzió és introverzió a kreatív személyiségben

Fabriano, Gentile da

fájdalom és kreatív személyiség

faji zavargások az 1960-as években

Falstaff

Faludy György

Fasori Evangélikus Gimnázium, Budapest

Fegyelem

felelősségérzet

a felfedezés öröme

felismerés

felismerés a kreatív folyamatban

feltárt problémák megfoghatatlansága

Fermat, Pierre de

Feynman, Richard

Fifth Business

figyelem

~ változó mintázatai

az egyéni ~ kontrollálása

~ mint korlátozott erőforrás

filozófia dekonstrukcionizmusa

firenzei reneszánsz lásd reneszánsz

a fizika háború utáni változásai

Fleming, Alexander

folyamat mint autotelikus élmény

folytonosság

generációk közötti ~

Francia Tudományos Akadémia

Franklin, Benjamin

Franklin, John Hope

Freud, Sigmund

fundamentalizmus

vallási ~

függőség a tartománytól

függőség

a kölcsönös ~ természete

Gaia

Galilei, Galileo

Galvani, Luigi

Galvin, Robert

Gardner, Howard

Gardner, John

Generativitás

genetikai mutáció

genetikai prediszpozíció

geometria

Getty Center for Education int he Arts (Getty Művészetoktatási Központ)

Ghiberti, Lorenzo

Ginsberg, Allan

Giotto

globális felelősség

Goethe, j. W. von

Golk

gondolkodás

konvergens ~

divergens ~

fluens ~

lineáris ~

eredeti ~

rendszerszemléletű ~

Gorbacsov, Mihail

Graham, Martha

Greene, William

Grierson, Herbert

Grünenberg, Nina

Guilford, J. P

Guttenberg, Johannes

gyerekek

a ~ magas elvárásai

a ~ jelentősége a kreatív emberek számára

béketeremtőnek nevelt ~

a ~ példaképei

gyerekkor

kompetitív előnyök ~ban

~ és a felnőttkori érdeklődéssel való folytonosság

kreatív személyek ~a

a ~ jelentősége

a ~ átértékelődése

nehéz ~

gyereknevelési stratégiák

a háború esztelensége

halandóság mint költői témaválasztás

Hamilton, William D.

Handel. G. F.

Hardy; Thomas

Harper, William R.

Harvard Egyetem

Hauser, Arnold

Hawking, Stephen

házastárs mint tompító

Hebb, Donald O.

Hecht, Anthony

Hegel, G. W. F.

Heidegger, Martin

Heidelbergi Egyetem

Heisenberg, Werner

Henderson, Hazel

Herbert, George

Hérodotosz[*]

hidegfúzió

higgadtság

hindu brahminok

Hitler, Adolf

Holton, Gerald

Holton, Nina

Homérosz

hozadék

rövid távú ~ és fogyasztásorientáció

hulladék

szilárd ~ lerakás

Humboldt, Alexander von

Huntington, Ellsworth

identitás

globális ~

az identitás kialakítása

ideológia mint a művészetet korrumpáló tényező

az idő személyes kontrollja

az időbeosztás jelentősége

Időcsavar

az idős személyekben rejlő lehetőségek

Így szólott Zarathustra

Illinos-i Egyetem

Independent Sector

információ

az ~ globális eloszlása

az ~ feldolgozása

inkubációs szakasz a kreatív folyamatban

Institute for Advanced Studies

Institute for Cancer Research (Rákkutató Intézet)

Intelligencia

kikristályosodott és fluid ~

~ és naivitás

~ tesztek (IQ)

interjúprotokoll és menetrend a tanulmányban

az intimitás kialakulása

Iowai Írók Műhelye

az irodalom haszna

írók

az ~ válsága

az ~ hasonlóságai

az ~ munkamódszerei

iskolák mint motiváló erő

ítélet, nyitottság és kritika

Jaspers, Karl

jellemvonások polaritása

Jenner, Edward

Jézus

jód-131 izotópok

Johnson, Lyndon B.

Johnson, Robert

Johnson, Samuel

Jordan, Michael

Journal of Political Economy

Joyce, James

József Attila

jövőorientáció

Jung, Carl Gustav

Kafka, Franz

Kahn, Louis

Kalifornia mint környezet

Kaliforniai Egyetem, Berkeley, Los Angeles (UCLA)

kapuőr funkció a területen

Kardos Tibor

Karle, Isabella

Karolinska Intézet, Stockholm

karrier

művészi ~t csinálni

tudományos ~t csinálni

pályakezdés

a kreatív ~ek speciális jellemzői

~lehetőségek

Kay, Alan

Kekulé, August

Kenyon Review

a kidolgozás folyamata

kiégés

kiértékelés a kreatív folyamatban

Kína

a kitartás kialakulása

kíváncsiság

~ gyerekkorban

kreatív emberek ~a

a ~ fejlődése

hogyan ápoljuk a ~ot

Klein György

kognitív képességek változásai

kognitív változók a kreativitásban

Kohl, Helmut

Kolumbusz emlékének szentelt chicagói világkiállítás

kommunikációs forradalom következményei

kommunikációs zavar

Kommunista Párt a Szovjetunióban

Konfuciusz

kontroll mint tényező

konzervativizmus és lázadó hajlam a kreatív személyiségben

Kopernikusz

korai érés mítosza

kormányzati befolyás

korral járó változások

kortársak serdülőkorban

költészet mint alternatív valóság

környezet

a ~ változásai a kreatív folyamat során

~ pusztítás

a ~ hatása a kreativitásra

a ~ személyessé tétele

Közel-keleti Béketeremtő Bizottság

középiskolai eredmények

középkor

közösségek

harmonikus ~

~ek elvesztése

közpolitika és tudomány

Kramer; Jane

kreatív folyamat

a ~ élvezete

a ~ evolúciója

a ~ libidinális forrásai

~ mint rekurzív folyamat

a ~ lépései

kreatív személy

a ~ meghatározása

~ mint példakép

~ és energia

kreatív személyek jellemvonásai

kreativitás erőforrásai

kreativitás

~ és öregedés

a ~ meghatározása

a ~ alkotóelemei

a ~ fejlesztése

a ~ evolúciós mivolta

~ mint önmegvalósítás

~ és jövő

a ~ tanulmányozásának okai

~ mint rendszer

kubizmus

Kuhn, Thomas

kultúra

~ mint védekező adaptáció

a ~ meghatározása

a ~ dialektikus fejlődése

a ~ evolúciója

a ~ veleszületett konzervativizmusa

a ~ megteremtésének okai

kvantumelektrodinamika

kvantumelmélet

kvantummechanika

kvékerek lásd Barátok Vallási Társasága

L’Engle, Madeleine

Lanyon, Ellen

Lawrence Livermore Laboratories

lehetőség

lehetőségköltségek és közgazdasági mérések

Leibniz, Gottfried Wilhelm

Leonardo, da Vinci

LeVine, Robert A.

LeVine, Sarah

Lewis, Clive Staples

Lewis, Meriwether

Lifestyles of the Rich and Famous

Ligeti György

Liszt Ferenc

Livi, Grazia

Ljubljanka börtön

logikai pozitivizmus

London a 19. században

Lorenz, Konrad

lustaság

Luther, Martin

Magritte, René

Mahfouz, Naguib

Maier-Leibniz, Heinz

Mailer, Norman

maja civilizáció

makrokörnyezetek

Malcolm X

Mallarmé, Stéphane

Manchester Guardian

Mann, Thomas

Mannheim, Karl

a marginalitás érzése

Marx, Karl

Masaccio

második világháború

kreativitás tesztelése a ~ alatt

~ Magyarországon

~ utáni atomháborús fenyegetés

~ utáni fizika

~ és a nők a tudományban

Massachusetts Institute of Technology (MIT)

Max Planck Intézet

Mayr, Ernst

McCarthy, Eugene

McGill Egyetem

McLuhan, Marshall

McNeill, William

Mediciek

a megoldás folyamata

méltányossági programok

mémek

a ~ változásai

a ~ meghatározása

a ~ funkciója

a ~ élettartama

Mendel, Gregor

Mendelssohn, Felix

a mentorok szerepe

a mérnökök hiánya

metafora és természeti törvény

Mezopotámia

Michelangelo

Michigani Egyetem

mikrokörnyezet

ismerős ~

Mill, John Stuart

Milner, Brenda

Milosz Czesław

minta

az interjú ~ja

Mitchell, Don

mítoszok

hős~

eredet~

a mobilitás fejlődése

Modern Művészeti Múzeum

Montaigne, Michel de

Morehouse College

mormonok

Motorola

Mozart, W. A.

Munkamánia

Mussolini, Benito

Müller-Hill, Benno

művészek

a ~ ellentmondásba kerülő arculata

a ~ élettapasztalatai

művészetek

~ és ideológia

hatalmi harcok a ~ben

a nácizmus tragédiája

Nading, Lee

nagy gazdasági világválság

naplók használata

National Bureau of Standards (Nemzeti Szabványügyi Hivatal)

National Geographic

Nature

nem kívánt következmények

New York Állami Egyetem

nemek

~ közötti különbségek

~ mintabeli megoszlása

a ~ szerepei

Német Kutatási Alapítvány

Német Tudományos Akadémia

Nemzeti Városi Koalíció

Nemzetközi Békekutató Szövetség

Népszövetség

Neugarten, Bernice

Neumann János

New Coke

New York a 20. században

New Yorker

New York-i Egyetem

New York-i Tudományos Akadémia

Newbery-díj

Newsweek

Newton, Isaac

newtoni világegyetem

Nietzsche. Friedrich

nitrátok

Nobel-díj

Nobel-díjasok a mintában

Noelle-Neumann, Elisabeth

női szerep

nők

– a művészetekben

– házassága és karriere

– a tudományban

nukleáris medicina

nyelvek közti nüánszok

nyilaskeresztesek

nyitottság és zárkózottság

a nyugati gondolkodás alapjai

O. Henry Memorial Award Prize Stories

objektivitás és szenvedély

obskurantizmus

védekező ~

Offner, Frank

oktatás

a jelenlegi – hiányosságai

olvasás és írók

Ontario Gallery of Art

Ontario Society of Artists

optimális élmény

Oregoni Egyetem

Oregoni Mezőgazdasági Egyetem

originalitás

Ornstein, Robert

ortodoxia

szkepticizmus az ~val szemben

orvoslás

csúcstechnológiai ~

Ottawai Nemzeti Archívum

Owning Your Own Shadow (Saját árnyékod birtokában)

Oxford Book of English Verse

ökológiai harc

önbecsülés etnikumonként

az öröklés problémája

öröm

őszinteség

~ a művészetekben

az ~ szülői mintaképe

összetettség

ötletek mennyisége és sokfélesége

Pantheon

paranoia

Parini, Giuseppe

Párizs a 19. században

Pascal, Blaise

Paschke, Ed

Pasteur, Louis

patronálás

Pauling, Linus

Peale, Norman Vincent

Peirce, C. S.

Pekka

pénz mint motiváló erő

a pénzügyi biztonság hiánya

perspektíva a képzőművészetben

Peterson, Oscar

Physical Review

a piaci döntés alkotóelemei

Picasso. Pablo

Pittsburgh-i Egyetem

Planck, Max

Platón

Polányi Károly

Polányi Mihály

politika és kutatói ösztöndíjak

politikai tevékenység

potenciál

kiaknázatlan ~

Prigozsin Ilja

Princeton Egyetem 139-140. 196

a problémafeltárás folyamata

problémák idős korban

problémák

az élet mint a ~ forrása

a ~ sokszempontú megközelítése

felkutatott és ismert ~

a problémakötők forrásai

Proust, Marcel

pszichológiai androgínia

a ptolemaioszi világegyetem megváltozása

Pulitzer-díj

Rabinow, Jacob

racionális számítás és szenvedély

Raffaello

rákkutatás

Randone, Enrico

Ransom, John Crowe

Rátz László

redukcionizmus

Reed, John

relativitáselmélet

a relaxálás jelentősége

remény

rendszer

a kreativitás ~ének elemzése

új szimbolikus ~ek létrehozása

reneszánsz

kreativitás a ~ban

~ Firenzében

~ a rendszermodell illusztrációjaként

patronálás a ~ban

részecskefizika

Riesman, David

rituális és kulturális mozdulatlanság

Rockefeller Foundation

Rockefeller Intézet

Rockefeller, John D.

Roe, Ann

Roger Williams Egyetem

Róheim Géz

Római Egyetem

a római jog funkciója

a romantika kora

Rorschach-teszt

Roth. Philip

Rous, Peyton

Röntgen, Wilhelm von

Rubin, Vera

a rutin jelentősége

Salk Intézet

Salk, Jonas

Salk-oltás kifejlesztése

Sartre, Jean-Paul

Schultz, Jack

Schwinger, Julian

Science and Survival (Tudomány és túlélés)

Seitz, Fred

Semmelweis Ignác

Sen, Amartya

sérülések

lelki ~

Shankar, Ravi

siker

evolúciós ~

Smith College

Smith, Bradley

Snow, John

Snow, Michael

Sociobiology (Szociobiológia)

sokrétűség a tartományban

South Egyetem

Sötét középkor lásd középkor

spektrumanalízis

spiritualitás

Spock, Benjamin

Stanford Egyetem

Stern, Richard

Stevens, Wallace

Stigler, George

Strand, Mark

struktúra és a tartomány letisztultsága

Stuyvesant Gimnázium

Sussexi Egyetem

Systematics and the origin of Species (Rendszertan és a fajok eredete)

szabad piac mint értékmérő

szabályok

a ~ következményei

a ~ funkciója

a ~ jelentősége

szimbolikus ~

számítógépes műveltség

Szélvarázs

személyes ritmus

személyiség

a ~ változásai

a kreatív ~ komplexitása

a kreatív ~ felépítése

a ~ meghatározása

extroverzió és introverzió a ~ben

a ~ rugalmassága

szenvedély és objektivitás

szerencse

szerepmodellek

szeretet és munka

szervezetek

nemzetek feletti ~

szexualitás

a kreatív személyek ~a

Szilárd Leó

a szimbólumok funkciója

a szintézis folyamata

a szklerózis multiplex kutatása

szociobiológia körüli viták

szorongás

korral csökkenő ~

Sztálin, Joszif V.

Sztravinszkij, Igor

szülő elvesztése

lásd még apák hiánya

szülők

a ~ elvárásai

a ~ befolyása

~ mint motiváló erő

~ társadalmi osztálya

támogató struktúra

a ~ kialakítása

a ~ belsővé tétele

a tanárok hatása

tanonckodás

tanulás

áramlat a ~ban

a tanulmány módszertana

tapasztalat

a korai ~ok jelentősége

nyitottság a ~ok felé

a ~ok rendezése

társadalmi kérdések

társadalmi rendszerektől való függés

társadalomtudományok relativizmusa

a társak támogatása

a társas miliő alkotóelemei

a tartomány hozzáférhetősége

tartomány

hozzáférés a –okhoz

változások a ~on belül

a ~ok jellemzői

a ~ meghatározása

a ~ok közötti kölcsönhatások

a ~ok elszigeteltsége

~okkal való kapcsolat

a ~ok kultúrához való viszonya

technológia

a ~ globális eloszlása

a ~ problémái

televíziófüggőség

Teller, Ede

Tematikus Appercepciós Teszt

tematikus javaslatok gondolata

tér

saját ~ megteremtése

terepmunka mint alap

Terman, Lewis

a természeti erőforrások kizsákmányolása

Természettudományi Múzeum

terület

a ~ által történő elfogadás

hozzáférés a ~hez

a ~ változása

a ~ jellemzői

kreativitás a ~en

~szervezeti kontextusban

a ~tel való kapcsolat

~ a rendszermodellben

testi képességek változásai

tesztelés

tett és reflexió

a tevékenység rendszerezése

Texasi Egyetem

The Nine old men (Kilenc Vén Ember)

tinédzserek

kreatív ~

Tolsztoj, Lev

tőke

kulturális ~

globális hozzáférés a ~hez

a történelmi periódus jelentősége

Trachinger, Robert

a tradicionalizmus vonzereje

a tudás szerveződése

a tudat evolúciója

tudattalan és motiváció

tudomány

~ mint hitvallások leleplezője

~oktatás

~ mint vállalkozás

~ és intuíció

élet~

az áramlatélmény megteremtésének lehetősége a ~ban

~ és közpolitika

tudósok

~ közti különbségek és hasonlóságok

a ~ élettapasztalata

~ és felelősség

túlélést fenyegető veszélyek

túlnépesedés

Uccello, Paolo

Union of Concerned Scientists (A törődő tudósok egyesülete)

Utahi Egyetem

a vallás iránti érdeklődés hiánya

valóság és fantázia

Van Gogh, Vincent

Vanderbilt Egyetem

Vasari, Giorgio

vasfüggöny

véletlen szelekció

Verdi, Giuseppe

a veszteség hatása

vietnami háború

a világegyetem belső összefüggései

visszajelzés és értékítélet

Volta, Alessandro

Wagner, Richard

a walkie-talkie kifejlesztése

Walking Woman (Sétáló nő)

Warhol, Andy

Watson, James

Wavelength (Hullámhossz)

Wayne Állami Egyetem

weimari Németország

Weisskopf, Viktor

Western Review 263

Wheeler, John

Wigner Jenő

Wilson, Edward O.

Woodward, C. Vann

Wright fivérek

Wright, Frank Lloyd

Yalow, Rosalyn

a zavaró tényezők kerülése

Zeisel Éva

zen buddhizmus

zene

a zsargon társadalmi funkciója

zseni

a zsidó hagyomány hatása

Zsidó Tanács, Budapest

zsidó-keresztény hit

A kiadásért felelős

az Akadémiai Kiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: Szabó Zsuzsa

Termékmenedzser: Egri Róbert

Tördelés: Papermoon 2006 Kft.

Borítóterv: Környei Anikó

A nyomdai munkálatokat az Akadémiai Nyomda Kft. végezte

Felelős vezető: Ujvárosi Lajos

Martonvásár, 2008-09-23

Kiadványszám: KM070033

Megjelent 42,9 (A/5) ív terjedelemben

[*] A szerző az előszót magyar nyelven fogalmazta meg – A szerk.

[1] A Coca Cola cég 1985-ben úgy döntött, hogy termékeit a továbbiakban nem nádcukorral, hanem a jóval gazdaságosabb, magas fruktóztartalmú kukoricasziruppal fogja édesíteni. A döntés ellen az amerikai Coca Cola-fogyasztók szinte egy emberként tiltakoztak – (A szerk.)

[2] Az ilyen ösztönzéseknek nálunk is nagy hagyományai vannak, elég csak a Középiskolai Tanulmányi Versenyekre, a Tudományos Diákkörökre vagy a Kutatdiák mozgalomra gondolni – (A szerk.)

[3] Hruscsov mondása így hangzott: „Statisztikákon nem lehet palacsintát sülni” – (A szerk.)

[4] Az A típusú személyiségre jellemző az ambíció, az agresszivitás, a versengésre való hajlam (A szerk.)

[5] A donnée kétféle értelemben is használatos. 1. olyan irodalmi vagy egyéb művészeti elvek. feltevések, amelyek a kreatív munka alapját képezik; 2. olyan nézetek. tények, körülmények, amelyek cselekedeteinket és egész életvitelünket meghatározzák és formálják – (A szerk.)

[6] Magyarul: Időcsavar. Animus Kiadó, 2002. Fordította Fenyő László.

[7] Az 1952-es westernfilmben egy amerikai kisváros nyugdíj előtt álló seriffjének, miután mindenki cserbenhagyja, egyedül kell megküzdenie a déli vonattal érkező gyilkos banditákkal (John Cunningham regénye alapján, Fred Zinnemann rendezésében) – (A szerk.)

[8] A Nash-egyensúly a játékelméletben egy olyan optimális stratégiaválasztásra utal, amelyben a játékosok egymás stratégiáira az adott feltételek melletti legjobb választ adják. A működő stratégia megváltoztatása egyik játékosnak sem áll érdekében – (A szerk.)

[9] Az összevágás annak a folyamatnak a neve, amely során az éretlen RNS-ekből az értelmetlen szakaszok (intronok) kihasítódnak, a szekvenciát tartalmazó szakaszok (exonok) pedig összekapcsolódnak – (A ford.)

[*] Inkább hulladékról lehet szó (a dig.).

[*] Antiintellektuális? (a dig.)

[10] Nagyjából ekkor, 1992-ben kezdett robbanásszerűen növekedni a nem informatikus, internethasználók száma – (A szerk.)

[*] Itt a szerző/fordító (epheszoszi) Herakleitoszra gondolhatott (a dig.).

[*] A *-ok a kapott Nobel-díjakat jelölik (annyi *, ahány alkalom).

[*] A jegyzetek az eredeti kötet oldalszámozását követik, sajnos nincs ötletem a szöveggel való összekapcsoláshoz (a dig).

[*] A kötet első megjelenése. 1996 óta sokan elhunytak az interjúalanyok közül, az Függelék – A-ban minden esetben közöljük ezt a dátumot – A szerk.

[*] Tévesen (szerintem), Hérakleitosz helyett (a dig.).

Table of Contents

Tartalom... 3

Előszó a magyar kiadáshoz.. 5

Köszönetnyilvánítás. 6

ELSŐ FEJEZET – Előkészületek.. 8

Evolúció a biológiában és a kultúrában. 11

Figyelem és Kreativitás. 14

Miért kell a kreativitást tanulmányozni?. 17

A kutatás menete. 19

Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen?. 24

ELSŐ RÉSZ – A kreatív folyamat.. 29

MÁSODIK FEJEZET – Hol van a kreativitás?. 30

A rendszermodell 34

A kreativitás és a reneszánsz. 39

A tudás és a tett tartományai 44

A teljesítményt elbíráló szakértői körök. 49

Az egyén hozzájárulása. 54

A rendszer internalizálása. 56

HARMADIK FEJEZET – A kreatív személyiség.. 59

A komplexitás tíz dimenziója. 63

NEGYEDIK FEJEZET – Az alkotás munkája.. 81

Egy elbeszélés megírása. 82

A problémák felszínre kerülése. 87

ÖTÖDIK FEJEZET – Az alkotás áramlat-élménye. 112

Kreativitásra programozva. 112

Mi az örömteliség?. 115

Az áramlat feltételei a kreativitásban. 118

Áramlat és boldogság. 127

Az áramlat és a tudat evolúciója. 128

HATODIK FEJEZET – A kreatív környezet. 131

Jó helyen lenni 131

Az inspiráló környezet 137

A kreatív környezet megteremtése. 142

A tevékenységek rendszerezése. 147

MÁSODIK RÉSZ Az életek.. 151

HETEDIK FEJEZET – A korai évek.. 152

Gyermekés fiatalkor. 152

Csodálatos kíváncsiság. 156

A szülők befolyása. 162

A folytonosság szálai 179

Mi alakítja a kreatív életeket?. 181

NYOLCADIK FEJEZET – A későbbi évek.. 184

Az egyetem és a szakma. 184

Támogató társak. 187

A karrierépítés. 192

A generativitás feladata. 200

Kiállni valamiért 201

A sors csapásai 209

KILENCEDIK FEJEZET – Kreatív öregedés. 212

Mi változik a korral?. 212

Csúcsról csúcsra egyre feljebb. 220