Arkagyij és Borisz Sztrugackij

A BÍBORSZÍNŰ FELHŐK BOLYGÓJA

Аркадий и Борис Стругацкие: Страна багровых туч

1997

Fordította: Földeák Iván

Borító: Sallai Péter

ELSŐ RÉSZ

A hetes számú űrrepülőtér

Komoly beszélgetés

A titkár Bikovra emelte épen maradt fél szemét.

– Közép-Ázsiából jött?

– Igen.

– Az iratait...

Az asztal fölött Bikov felé nyújtotta sötét, rákollóra emlékeztető kezét. Mutatóujja hihetetlenül hosszú volt, de hiányzott három ujja s tenyerének a fele. Bikov ebbe a kézbe helyezte kiküldetési papírját és személyi igazolványát. A titkár komótosan széthajtotta a kiküldetési utasítást, és olvasni kezdte:

– „A Góbi sivatagi szovjet-kínai expedíciós állomás gépészmérnökét, Alekszej Petrovics Bikovot a Geológiai Minisztérium szolgálati helyének megváltoztatása ügyében tárgyalni küldi. Indoklás – a BKÁB kikérése..

A titkár futó pillantást vetett az igazolványra is, majd visszaadta, s a fekete, párnázott ajtóra mutatott.

– Menjen be. Krajuhin elvtárs várja önt.

Bikov tétovázott.

– A kiküldetési utasítás önnél marad?

– A kiküldetési utasítás nálam marad.

Bikov végigsimított haján, s megigazította szarvasbőr zekéjét. Az volt az érzése, hogy a félszemű titkár gúnyos kíváncsisággal méregeti őt. Összeráncolta szemöldökét, s belépett a dolgozószobába.

A tágas, félhomályos szoba ablakait bambuszredőny fedte. A csupasz műanyag falak bágyadtan verek vissza a fényt. Puha, vörös szőnyeg borította a padlót, Bikov körülpillantott, a szoba tulajdonosát kereste. A széles és üres íróasztal mellett két kopasz fejet pillantott meg. Az egyik fej sápadt, sőt kissé szürkés színű volt, mozdulatlanul magaslott a vendégek részére odaállított karosszék háttámlája fölé. A másik – világos sáfrányszínű – az asztal túloldalán dossziék fölé görnyedve himbálódzott, mintha tulajdonosa bizalmatlanul szaglászta volna az előtte heverő kékes színű fénymásolatokat.

Bikov aztán még egy tar koponyát fedezett fel, amely egy figurához tartozott, aki szürke űrhajósruhában terpeszkedett el a szőnyegen, és szürke fejével esetlenül dőlt a fal és a páncélszekrény közé a sarokba. Nyakától vastag kötél kígyózott az asztal alá...

Bikov esetlenül toporgott, ismét megrángatta zekéjének cipzárát, s nyugtalanul az ajtóra pillantott. A sáfrányszínű, kopasz fej ebben a pillanatban eltűnt. Szipogás hallatszott, s rekedt, náthás hang jelentette ki elégedetten: „Nagyszerűen tart! Nagyszerűen!” S egy nylon kezeslábast viselő, testes, görnyedt férfi emelkedett fel lassan az asztal mögül.

Hatalmas termetű, hihetetlenül széles vállú férfi volt, és bizonyára igen súlyos. Barnás, ragyás arcbőre álarcnak tűnt, ajkát keskeny, egyenes vonallá szorította össze, s széles, domború homloka alól kerek, szempillátlan szemével hidegen és figyelmesen meredt Bikovra.

– Mit akar? – érdeklődött rekedten.

– Krajuhin elvtárssal kell beszélnem – jelentette ki Bikov, s zavartan a szőnyegen elterülő kopasz alakra pillantott.

– Krajuhin vagyok. – A kerek szemű férfi ugyancsak odapillantott, majd ismét Bikovra meredt.

A karosszékben ülő kopasz fej mozdulatlan maradt. Bikov egy másodpercig habozott, tett előre néhány lépést, és bemutatkozott. Krajuhin fejét oldalt hajtva hallgatta.

– Nagyon örülök – jelentette ki végül. – Már tegnap vártam, Bikov elvtárs. Kérem, üljön le. – Hatalmas lapátszerű tenyerével a karosszék felé intett. – Ide kérem. Tegye szabaddá, és foglaljon helyet.

Bikov értetlenül az íróasztalhoz lépett, a karosszék felé fordult, s csak nehezen tudta megállni, hogy ne törjön ki belőle ideges nevetés. A karosszékben furcsa, szürke szövetből varrott s a búvárokéra emlékeztető szkafander hevert. Ezüstös, kerek fémcsatokkal rögzített sisakja emelkedett a karosszék háttámlája fölé.

– Dobja le a padlóra! – sürgette Krajulin Bikovot.

Bikov a sarokban, a páncélszekrény mellett heverő madárijesztőre sandított.

– Csak egy különleges védőöltözet – szólt rá türelmetlenül Krajuhin. – Üljön már le!

Bikov sietve tette szabaddá a karosszéket, s zavartan leült. Krajuhin rebbenéstelen tekintettel méregette.

– Hát így vagyunk... – Sápadt ujjaival dobolt az asztalon. – Nos, Bikov elvtárs, ismerkedjünk meg, szólítson Nyikolaj Zaharovicsnak, s minél előbb fogadjon jóindulatába. Az én irányításom alatt kell dolgoznia! Természetesen, ha...

Éles telefoncsöngetés szakította félbe. Felemelte a kagylót.

– Egy percre, Bikov elvtárs... Halló. Igen, én...

Egy szót sem szólt többet, de a videotelefon-ernyő kékes színű fényében Bikov jól látta, hogy az óriás arca egyszerre vörösbe váltott át, s csupasz halántékán a sötét színű erek dagadtak. Úgy látszott, nagyon is komoly dolgokról volt szó. Bikov tapintatosan lesütötte szemét, és a karosszék mellett a földön heverő különleges védőöltözetet kezdte bámulni. Az öltözék nyitott gallérján keresztül látni lehetett a sisak belső borítását. Bikovnak úgy tűnt, hogy a sisak falán keresztül a szőnyeg durva mintázatát látja, jóllehet az ezüstös színű gömb kívülről egyáltalán nem volt átlátszó. Bikov lehajolt, hogy figyelmesebben szemügyre vegye a sisakot, Krajuhin azonban ebben a pillanatban a helyére tette a kagylót, s megnyomott egy kapcsológombot.

– Kérem Pokatyilovot! – adta ki rekedtes hangon az utasítást.

– Értettem! – felelte egy láthatatlan hang.

– Egy óra múlva.

– Értettem, egy óra múlva!...

A kapcsoló ismét kattant, s minden elcsendesedett. Bikov felemelte tekintetét, s látta, hogy Krajuhin erőteljesen dörzsöli a tenyerével az arcát.

– Úgy – szólalt meg nyugodtan, miután észrevette, hogy Bikov nézi őt. – Ez aztán a fajankó! Beszélhetsz neki, falra hányt borsó... Elnézést, Bikov elvtárs. Hol is hagytuk abba... Igen-igen... Még egyszer elnézését kérem. Tehát, komoly beszédem lesz önnel. Az időnk rövid. Lássunk tehát hozzá...

Először is, nem ártana egy kicsit közelebbről megismerkedni. Beszéljen magáról.

– De mégis, miről szeretne hallani?

– Először is... mondja el az életrajzát.

– Az életrajzomat? – A mérnök töprengett egy kicsit.

– Az életrajzom az nagyon egyszerű. 19...-ben születtem, hajóscsaládban, Gorkij mellett. Apám korán meghalt, még hároméves sem voltam. Tizenöt éves koromig internátusban nevelkedtem. Négy évig segédmotor-vezetőként, majd vezetőként dolgoztam reaktív siklóhajókon a Volgán. Jégkorongoztam. A „Volga” válogatott tagjaként két olimpián is részt vettem.

Felvettek a felszíni közlekedés felsőfokú technikumába. Ez a gépkocsizó csapatok egykori iskolája. („Minek kellett ezt hozzátennem. Fecsegek” – gondolta Bikov.) A magreaktoros expedíciós járművek tagozatán végeztem.

Nos... utána a hegyekbe küldtek dolgozni, a Tien-San körzetébe... Majd a Góbiba, a homoksivatagba... Ott szolgáltam. Ott léptem be a pártba. Mi kell még? Azt hiszem, elég is ennyi.

– Elég. – Értett egyet Bikovval Krajuhin. – Egyszerű életrajza van. Tehát harminchárom éves?

– Egy hónap múlva töltöm a harmincnegyediket.

– S természetesen nőtlen?

Főnökének ez a megjegyzése meglehetősen tapintatlannak tűnt Bikov számára. A mérnök nem szerette, ha a külsejére célozgattak. Különben is megmondhatná ennek a medvének, hogy volt már egy nő az életében, akit nem zavart napégette arca, papucs formájú orra s vörhenyes, kemény haja.

– Azt akartam mondani – folytatta Krajuhin –, hogy ha jól tudom, fél éve még nőtlen volt.

– Igen – felelte szárazon Bikov –, most is az vagyok. Egyelőre...

Hirtelen rádöbbent, hogy Krajuhin sokat tud róla, s nem azért tesz fel kérdéseket, mert érdeklik a válaszok, hanem azért, hogy „személyes benyomást” szerezzen róla, vagy valami egészen más a célja. Ez kellemetlenül érintette, és óvatosságra intette.

– Egyelőre nőtlen vagyok – ismételte meg.

– Következésképp – jegyezte meg Krajuhin –, nincsenek közeli hozzátartozói.

– Következésképp nincsenek.

– Tehát, hogy úgy mondjam, maga teljesen egyedülálló és független...

– Igen, egyedülálló. Egyelőre az.

– Mit mondott, hol szolgált az utóbbi időben?

– A Góbiban...

– Régóta?

– Három éve...

– Három éve! S folyton a sivatagban?

– Igen. Persze voltak kisebb szünetek. Kiküldetések, továbbképzések... De többségében a sivatagban töltöttem.

– Nem unta meg?

Bikov töprengett egy kicsit.

– Először nehéz volt – kezdte óvatosan. – Később megszoktam. Persze nem könnyű ott a szolgálat. – Maga előtt látta a lángoló égboltot és a fekete köveket... – De hiszen a sivatagot is meg lehet szeretni.

– Vagy úgy! – csodálkozott Krajuhin. – Megszeretni a sivatagot? És maga szereti?

– Természetesen megszoktam.

– Mi volt az utolsó beosztása?

– A Góbi sivatagi expedíciós tábor atomterepjáró osztagának vezetője voltam.

– Tehát jól ismeri a gépeket?

– Attól függ, milyeneket...

– Legalábbis ezeket az atomterepjárókat.

Bikov a kérdést teljesen értelmetlennek találta, és azért nem is válaszolt rá.

– Mondja, maga volt az, aki tavaly a Dauge-expedíció megmentését irányította?

– Én.

– Derék dolog, remekül megoldotta! Ha maga nincsen, bizonyára ott pusztulnak. – Bikov vállat vont.

– Feszített tempójú menet volt. Semmi több.

Krajuhin összehúzta szemét.

– Hiszen a maga emberei is megsérültek, ha az emlékezetem nem csal.

Bikov elvörösödött, az ő arcszíne mellett ez ijesztőnek tűnt, s dühösen kifakadt:

– Tombolt a fekete szélvész! Ezt nem dicsekvésből mondom, Krajuhin elvtárs. Diadalmenet zeneszóval csak a díszszemléken létezik. A homoksivatagban ez azért egy kissé bonyolultabb.

Kényelmetlenül érezte magát, és bosszankodott. Krajuhin gyengéd mosollyal méregette Bikovot.

– Úgy-úgy... Bonyolultabb... három év a homoksivatagban. Ez nem kevés. Ez derék. Mondja, Bikov elvtárs, van magának valamilyen szenvedélye? Úgy értem, a munkán kívül.

Bikov gondterhelten meredt a férfira.

– Hogyan érti?

– Mivel foglalkozik a szabadidejében?

– Hm... Természetesen sokat olvasok. Sakkozok is.

– Ha jól tudom, van néhány tudományos munkája?

– Igen, van.

– Sok?

– Nem, nem sok. Két cikk a Lánctalpas közlekedés című szaklapban.

– Miről szólnak?

– A reaktormotorok javítása tábori viszonyok között. Személyes tapasztalataim.

– A reaktormotorok javítása... Nagyon érdekes. Mellesleg még milyen sportot űz a jéghokin kívül?

– Szambót. Dzsudóoktató is vagyok.

– Ez jó. Úgy. Az asztronómia iránt sohasem érdeklődött?

Bikov úgy érezte, hogy Krajuhin gúnyolódik rajta, így válaszolt:

– Nem, az asztronómia sohasem érdekelt.

– Kár!

– Lehetséges...

– Arról van ugyanis szó, Alekszej Petrovics, hogy a munkája nálunk, egy bizonyos értelemben, hogy is mondjam, összefüggésben van ezzel a tudománnyal.

A mérnök összeráncolta a homlokát.

– Megbocsásson, de nem teljesen értem...

– Mit mondtak magának, amikor hozzánk irányították?

– Azt mondták, tárgyalni fognak velem arról, hogy vegyek részt egy tudományos expedícióban. Egy időre...

– Azt, hogy milyen expedícióban, nem mondták?

– Valahová a sivatagba indul, ritka ércek felkutatására.

Krajuhin megropogtatta sápadt ujjait, s tenyerét az asztal lapjára fektette.

– Igen, magától értetődik – dünnyögte. – Nagyon is természetes. Erről nincs tudomásuk. Tehát, Alekszej Petrovics – kezdte mély sóhajjal –, magától értetődik, hogy az asztronómiához a dolognak semmi köze. Nem fontos, hogy korábban nem érdekelte az asztronómia. Aligha lesz rá szüksége. A legrosszabb esetben egyet s mást elolvas, néhány dolgot pedig elmondanak magának. Arról van azonban szó, hogy nem itt kell dolgoznia. Hogy úgy mondjam, nem a Földön.

Bikov nyugtalanul pislogott. Ismét rosszul érezte magát, mint félórával ezelőtt, amikor átlépte ennek a szobának a küszöbét.

– Félek, hogy... nem értem, mit mond – szólalt meg rövid habozás után. – Nem a Földön? Talán a Holdon?

– Nem, nem a Holdon. Jóval távolabb.

Furcsa álomnak tűnt az egész. Krajuhin állát összefont ujjaira helyezve folytatta:

– Miért csodálkozik így, Alekszej Petrovics? Az emberiség immár harminc esztendeje repül más bolygókra. Talán azt hiszi, hogy ezek valamiféle más, különleges emberek? Szó sincs róla. Ugyanolyan közönséges emberek, mint maga. A legkülönbözőbb foglalkozásúak. Én például meg vagyok róla győződve, hogy magából elsőrendű űrhajós válna. Mellesleg, jó néhány űrhajós, hogy úgy mondjam, más cégtől jött hozzánk, például a repüléstől. Megértem, hogy magában, egy olyan mérnökben, akinek a szakmája kizárólagosan „földi”, a lehetősége sem merült fel annak, hogy részt vehet egy ilyen dologban. A körülmények azonban úgy alakultak, hogy expedíciót küldünk a Vénuszra, s szükségünk van egy olyan emberre, aki remekül ismeri a sivatagi feltételeket. Az ottani homoksivatagok aligha különböznek lényegesen a maga kedves Góbijától. Csak egy kissé nehezebb dolog lesz...

Bikov hirtelen észbe kapott.

– Az Urán Golkonda!

Krajuhin gyors, figyelmes pillantást vetett rá.

– Igen, az Urán Golkonda. Lám, már szinte mindent tud.

– A Vénusz... – jegyezte meg lassan Bikov. – Az Urán Golkonda... – Megcsóválta a fejét, s elnevette magát. – Élek, s egyszer csak mennybe repülök! Hihetetlen!

– No, nem olyan bűnös lélek, hogy ne tehetné meg. Különben sem a paradicsomi ligetekbe küldjük. Lehet, hogy talán... – Krajuhin előrehajolt, s halkabban folytatta: – Fél?

Bikov elgondolkozott.

– Természetesen félek kicsit – ismerte be. – Sőt, egyszerűen félek. Hiszen... lehet, hogy nem boldogulok a feladattal. Igaz, ha csak azt várják el, amit tudok, amire képes vagyok, akkor miért ne vállalnám? – Krajuhinra pillantott s elmosolyodott. – Nem, annyira azért nem félek, hogy visszautasítsam. Tudja, ez az egész olyan váratlanul ért. S azután meg, miért... olyan biztos benne, hogy nem vallok szégyent?

– Teljesen biztos vagyok benne, hogy megbirkózik a feladattal. Magától értetődik, hogy nehéz dolga lesz, borzasztóan, kimondhatatlanul nehéz dolga, bizonyára veszélyes helyzetekbe is kerül, olyanokba, amilyeneket egyelőre még csak nem is sejtünk... Maga azonban meg fog birkózni velük.

– Ezt maga jobban tudja, Krajuhin elvtárs.

– Igen, azt hiszem, hogy jobban tudom. Nos, Alekszej Petrovics, úgy gondolom, hogy ezután nem fog berohanni a minisztériumába, s nem fog könyörögni, hogy egészségi állapotára való hivatkozással vagy nehéz családi körülményei miatt mentsék fel állásából.

– Hogy képzeli?...

– Miért, maga hogy képzeli? – Krajuhin arca elsötétült – Voltak itt magánál különbek is, akik ebben a karosszékben ülve a legszégyenletesebb módon meghátráltak. – Tenyerét végighúzta az arcán. – Az igazat megvallva, én már régóta számon tartom magát, s örülök, hogy nem tévedtem.

Bikov zavartan hümmögött, s elfordította a fejét.

– Honnan ismer engem?

– A Dauge-expedíció nyomában indított mentővállalkozásból. Ez az expedíció hozzánk tartozott, s attól kezdve figyeltem magát. Bekérettem a jellemzését és a személyi anyagát. S tessék, eljött az ide]e, és hívattuk.

– Világos.

– Általában ilyenkor gondolkodási időt szoktak adni. Egy hetet, néha egy hónapot. Most nem várhatunk. Döntsön. Alekszej Petrovics. Figyelmeztetem: ha csak egy kicsit is ingadozik, azonnal mondjon nemet. Nem sértődünk meg.

Bikov elnevette magát.

– Nem. Krajuhin elvtárs, nem mondok nemet. Ha úgy gondolja, hogy megbirkózom a feladattal, akkor állok elébe. Természetesen egy kicsit váratlanul ért a dolog, de semmi baj, majd megszokom. Szóval elfogadom.

– Nos, akkor remek.

Krajuhin nyugodtan bólintott, s egy pillantást vetett az órájára.

– Még valamit! Az expedíció viszonylag rövid ideig fog tartani, nem tovább másfél hónapnál. Megfelel magának?

– Megfelel...

– A magára váró munkát most nem részletezem. Később megtudja. Kevés az időnk. Kérem, csak azt ne feledje, hogy holnap repülünk.

– Holnap? A Vénuszra?

– Nem, a Vénusz még egy kicsit távolabb van. Egyelőre maradunk a Földön. Csak nem Moszkvában, hanem másutt. Mellesleg, hol a csomagja?

– Lent a ruhatárban. Nincs sok holmim, egy bőrönd és egy térképtáska. Nem gondoltam...

– Ez nem fontos. Hol akar megszállni? Javasolnám a Prága-szállót. Itt van a közelben.

Bikov biccentett. – Tudom. Jó szálló.

– Nagyon jó szálló. Most elengedem, hanem – ismét az órájára pillantott – úgy két óra múlva, pontosan tizenkét óra nulla nullakor, űrhajós barátom, ismét jöjjön ide. Itt megtud egyet s mást. Nem ebédelt? Természetes, hogy nem. Az ebédlő a tizenharmadik emeleten van. Ebédeljen meg, pihenjen egy kicsit a könyvtárban vagy a klubban, ki se kell mennie az épületből, s tizenkét óra nulla nullakor jöjjön vissza. No, menjen. Most néhány embernek még megmosom a fejét.

Bikov még mindig egy kicsit izgatottan felállt, s habozva teltette az öt már régóta izgató kérdést.

– Krajuhin elvtárs, hogy hívják teljes nevén ezt az intézményt? A kiküldetési papíron ez áll: BKÁB. De azt hiszem, hogy nem jól fejtettem meg, mit is jelent.

– BKÁB a Bolygóközi Közlekedés Állami Bizottsága, mely a Minisztertanács mellett működik. Én vagyok a bizottság elnökhelyettese.

– Köszönöm – mondta Bikov.

„Bolygóközi Közlekedés Állami Bizottsága – dünnyögte magában, miközben az ajtó felé fordult. – Hát persze... Én meg azt hittem, hogy a Belsőszállítási Kutatás Állami Bizottsága... Azt is így rövidítenék...”

Az ajtóban Bikov összeütközött egy nyurga férfival, aki feltartózhatatlanul vágtatott be a szobába. Bikov csak annyit tudott megjegyezni, hogy a férfi hatalmas, fekete keretes szemüveget hordott, s rendkívül sápadt volt. A látogatót észre sem vette, mellével félresodorta, s már egyenest a küszöbről kezdte a mondókáját.

– Nyikolaj Zaharovics!

– Hol a hatos számú reaktor? – hallotta Krajuhin vészjósló basszusát.

– Már megbocsásson. Nyikolaj...

– Azt kérdem, hol a hatos számú reaktor?

Bikov mérnök becsukta az ajtót, s a fogadószoba kijárata felé indult. A sötétképű titkár fél szemével kísérte, majd ismét az asztala fölé hajolt.

A Hiusz legénysége

A Vénusz a Naprendszer Naptól számított második bolygója. Átlagos távolsága a Naptól 0,723 asztronómiai egység, azaz 108 millió kilométer... 224 nap 16 óra 49 perc és 8 másodperc alatt tesz meg egy teljes fordulatot a Nap körül. Pályájának átlagsebessége 35 kilométer másodpercenként... A Vénusz a hozzánk legközelebb eső bolygó. Amikor a Nap és a Föld között foglal helyet, a Földtől való távolsága 39 millió kilométer. . Amikor a Nap mögött helyezkedik el, a Földtől való legnagyobb távolsága 258 millió kilométer... A Vénusz átmérője 12 400 kilométer, a benyomódása alig észrevehető. Ha a Föld méreteit 1-nek vesszük, akkor a Vénuszra átszámítva annak átmérője 0,973, felszíne 0,956. térfogata 0,92. a tömegvonzás a felületén 0,85, sűrűség 0,88 (vagy másként 4.86 gramm köbcentiméterenként), tömege 0,81... A tengely körüli forgásideje 57 óra... A Vénuszt rendkívül sűrű széndioxidból és szénmonoxidból álló atmoszféra veszi körül, melyben kristályos ammóniafelhők úsznak... A Vénuszt jelenleg néhány időszakos és állandó űrállomás segítségével kutatják, melyek közül kettő a Szovjetunió Tudományos Akadémiájához tartozik. Egy sor kísérlet, hogy leszálljanak a Vénuszon (Abroszimov, Niszidzima, Szokolovszkij, Krüger és mások), s közvetlenül a felszínén folytassák a kutatást, nem járt sikerrel.”

Bikov a Vénusz színes fényképére pillantott – bársonyosfekete alapon sárgás korong, kékes és narancsszínű árnyékok csíkozzák be –, majd becsapta a nehéz kötetet... Egy sor próbálkozás, hogy leszálljanak a Vénuszra, s közvetlenül a felszínén folytassanak kutatásokat, nem járt sikerrel.” Rövid és világos megfogalmazás. Igen, voltak próbálkozások. Bikov felidézte magában mindazt, amit könyvekből, tévéelőadásokból és a TASZSZ rövid, száraz közleményeiből tudott.

Három évtizeddel az első holdutazások után a Földtől másfél milliárd kilométerre már szinte minden objektum ismert volt az ember előtt. Új tudományágak jelentkeztek, a Hold, a Mars, a Merkúr, az óriásbolygók és néhány aszteroid nagyobb holdjának planetográfiája. A bolygóközi űrhajósok, különösen azok, akik hónapokon, sőt éveken át a Földtől távol dolgoztak, hozzászoktak a Hold-síkságok évszázados porrétegeződéseihez. a vörös sivatagokhoz és a szakszaul csenevész ligetecskéihez a Marson, a Merkúr jeges szakadékjaihoz és fehéren izzó fennsíkjaihoz, az idegen égboltokhoz, melyeken egyszerre több hold világított, a Naphoz, mely itt vakító csillaghoz volt hasonlatos. Száz és száz űrhajó szelte át minden irányban a Naprendszert. A világűr meghódításának új korszaka – a „nehéz” óriásbolygók: a Jupiter, a Szaturnusz, az Uránusz, a Neptunusz és a Vénusz birtokbavételének kora köszöntött be.

A Vénusz a földi kutatók figyelmei korán felkeltette. Közelsége a Földhöz és a Naphoz, egyes fizikai jellemzőinek ismert hasonlósága a földiekéhez, ugyanakkor a szerkezetére vonatkozó hiteles adatok teljes hiánya vonzotta a bolygóközi űrkutatókat.

Először, mint mindig, pilóta nélküli szerkezeteket bocsátottak útjukra Az eredmények elkedvetlenítették a kutatókat. A sűrű, az óceáni iszapra emlékeztető felhőtakarón keresztül semmit nem lehetett látni. Normál és infravörös fotóanyagok száz kilométerei egy és ugyanazt mutatták: áthatolhatatlan, minden bizonnyal igen vastag, egynemű, fehér ködfüggönyt. A rádióoptika sem igazolta a reményeket. A Vénusz légkörében a rádióhullámok vagy nyomtalanul elnyelődtek, vagy visszaverődtek az atmoszféra legfelső rétegeiből. A lokátorok képernyői vagy feketék maradtak, vagy egyenletes, semmit ki nem mutató fénnyel vibráltak. A telemechanikus és kibernetikus lánctalpas laboratóriumoktól, melyek oly kiválóan szerepeltek a Hold és a Mars korábbi kutatásánál, ezúttal semmiféle jelzést nem kaptak. Nyomtalanul, örökre elvesztek a sűrű, szürkésrózsaszín felhőóceán fenekén.

Ekkor mindenre elszánt kutatók indultak a Vénusz rohamára. Három, a kor legmodernebb technikai berendezéseivel felszerelt, a világ legjobb űrhajóin repülő expedíció bukott le egymás után a rejtélyes bolygó légkörébe. Az első űrhajó, anélkül hogy valamiféle jelt adott volna magáról, elégett. A második űrhajó megfigyelői homályos felvillanást észleltek azon a helyen, ahol az megkezdte a leszállást, majd a személyzet húsz perc múlva jelezte, hogy hajójukat hihetetlen erejű légköri áramlások ragadták magukkal. Azután ők is örökre elhallgattak. A harmadik expedíciónak sikerült szerencsésen leszállni a bolygó felszínére. A csalóka vénuszi légkör különös szeszélye folytán lehetségessé vált, hogy egy teljes napon keresztül fenntartsák velük a kapcsolatot. Az expedíció vezetője homokviharokról, sziklákat levegőbe emelő forgószelekről, bíborszínű sötétségről számolt be. Majd ez az expedíció is elhallgatott, hogy azután néhány nap múlva valaki hadarva belemondja a mikrofonba: „Forróság, forróság, forróság... „ S az összeköttetés ezzel megszakadt.

Három expedíció pusztulása, ráadásul ilyen rövid idő alatt – ez már sok volt! Bebizonyosodott, hogy a Vénuszt csupán igen gondos előkészítés után lehet ismét ostrom alá venni. Aprólékos, sokoldalú és alapos felderítésre volt szükség. Felszereltek néhány mesterséges űrállomásobszervatóriumot, s ezeket több száz automata berendezéssel látták el. Automatikus felderítő szondákat bocsátottak útnak, felhasználták az infravörös és elektronikus optikát, ionoszkopikus berendezéseket és még sok mást. A kapott információkat a világ leghatalmasabb elektronikus számítógépei folyamatosan dolgozták fel. A Vénusz sztratoszféráját a tudósok meglepő tüzetességgel vizsgálták. Végül kellő pontossággal megállapították a Vénusz tengely körüli forgásának egy periódusát. Összeállították a Vénusz hegyláncainak hozzávetőlegesen pontos térképét. Megmérték a bolygó mágneses mezőit. A munkálatok módszeresen és céltudatosan folytak.

Francia mesterséges hold fokozott ionizációt fedezett fel a Vénusz egy körzetében. Ezt a felfedezést nemsokára szovjet, kínai és japán tudósok is megerősítették. Kiderült, hogy a különösen magas ionizált terület körülbelül félmillió négyzetkilométert tesz ki, s periodikusan a bolygó felszínének egy bizonyos területén rögzíthető, nem függ össze a vastag felhőtakaróval, következésképp légköri eredete kizárt. Nem maradt más hátra, mint hogy feltételezzék, az ionizációs forrás a Vénusz szilárd felszínével függ össze. Ha az ionizációi radioaktív sugárzás váltotta ki, ennek forrása csak eddig nem tapasztalt koncentráltságú radioaktív érclelőhely lehet – Az „Urán Golkonda” elnevezés magától ajánlkozott.

A dolog ekkor új fordulatot vett. Ami a nehéz aktív elemeket illeti, az emberiség még mindig szűkölködött bennük. A hasadó elemek bányászata lassan fejlődött: legalábbis az aktinoid elemek iránti kereslet jóval meghaladta a dúsító üzemek teljesítményét, mesterséges előállításuk pedig túlságosan sokba került. A Vénusz iránti, tisztán akadémikus kíváncsiságot gyakorlatibb érdeklődés váltotta fel.

Ismét egy sor expedíció indult útnak. Elpusztult Szokolovszkij, az űrkutatók Nemzetközi Kongresszusának alelnöke. Vak nyomorékként tért vissza Nagoyába a félelmet nem ismerő Niszlozima. Nyomtalanul eltűnt Brazília legjobb pilótája, Krüger. Nyilvánvalóvá lett, hogy a korábbi ostromeszközök a Vénusz esetében nem felelnek meg. A bolygó mintha gúnyolódott volna az emberi erőfeszítéseken. Az expedíciók pusztulásának okairól kapott szűkszavú információk elemzése igazolta: a sikeres leszállás feltétele a Vénuszon csak az lehet, ha lemondanak a bolygóközi űrrepülés korábbi műszaki megoldásairól és elveiről.

A Nemzetközi Kongresszus felhívásában szólította fel a kutatókat, tartózkodjanak a további próbálkozásoktól a régi módszerekkel, s díjat alapított a bolygóközi közlekedés olyan új típusú eszközének kidolgozására, mely képes leküzdeni a vénuszi légkör fortyogó páncélját. A Szovjetunióban teljes gőzzel folytak a munkálatok, hogy létrehozzák a fotonrakétát. Más országok is új utakat kerestek.

Történetünk kezdete előtt két évvel a központi lapokban feltűnt egy hír arról, hogy a Föld legnagyobb mesterséges égitestén a gravitáció nélküli, azaz a súlytalanság állapotában történő fémolvasztás szovjet és angol mesterei hozzáláttak az első fotonrakéta törzsének öntéséhez. Lehet, hogy Bikov és társai éppen ezen a rakétán jutnak el a vénuszi sivatagokhoz... melyek „aligha térnek el túlságosan az ön kedves Góbijától”.

Foton-vagy atomrakéta, van-e különbség a Vénusz és a Föld homoksivatagjai között, egyre megy, nyilvánvaló volt, hogy az expedíció nem a készre indul útnak. A bolygóközi űrrepülések s ami fontosabb: a munka az idegen bolygókon háromszorosan nehéz és bonyolult dolog. A Vénusz és a félig-meddig mondabeli „Urán Golkonda” gazdagságának a meghódításához óriási ismeretekre, acélos egészségre s rendkívüli kitartásra volt szükség. Vérbeli bolygóközi űrpilótákra, vagyis olyan hősökre, akiket moziban mutatnak s virágokkal fogadnak... vagy a végtelen világűr komor szakadékaiban temetnek el. Vajon elegendő lesz-e a szerény mérnök tudása, egészsége, kitartása? Mellesleg...

Krajuhin ezt jobban tudja. Krajuhin a Bolygóközi Közlekedés Állami Bizottságának az alelnöke. S ha Krajuhin biztos benne, hogy Bikov nem vall szégyent, akkor Bikov megbirkózik a feladattal. Miért ne, hiszen a bolygóközi űrpilóták is emberek! És ha ők képesek rá, Bikov sem rosszabb náluk.

Alekszej Petrovics maga elé képzelte a naranacsszín homokbuckákat, a mozdulatlan, fekete felhők borította eget és az oxigénmaszkot viselő embereket, akik a végtelen sivatagban vánszorognak. A csapat élén – ő maga. Hát igen. De hogy jönnek ide a terepjárók? Lehet, hogy az expedíció kocsikon közlekedik majd? Azokat hogyan szállítják majd oda?

Bikov azon kapta rajta magát, hogy a vele szemben, az asztal túloldalán ülő csinos könyvtároslány szemébe mered.

A lány összevonta szemöldökét, de nem tudta megállni, hogy el ne nevesse magát. Bikov elkomorult. Igen, táviratozni kell Ashabadba, hogy kiküldetése hosszú lesz. Kár, hogy nem találkozhatnak az expedíció indulása előtt... Ugyan mi haszna lenne belőle? Tálán el tudná mondani néhány perc alatt mindazt, amire néhány év alatt nem szánta el magát? Tegyük le mindezt a sors kezébe. Majd ha visszatér (eszébe jutott egy képeslap fotója; a világűr végtelen térségeinek hősei nehéz útról térnek haza, virágok, mosolyok, üdvözlésre emelt kezek...), majd ha visszatér, szabadságot vesz ki, és elutazik Ashabadba. Elmegy ahhoz a házhoz, megnyomja a csengő gombját, és akkor...

Bikov az órájára pillantott. Még maradt néhány perce öt óráig. Felállt, könnyedén fejet hajtott, visszaadta a mosolygó lánynak a lexikont, s Krajuhinhoz indult.

A fogadószobában a félszemű titkár mint régi ismerőst üdvözölte. Bikov még egyszer az órájára pillantott (egy perc híján öt órát mutatott), tenyerét végighúzta haján, megigazította zakóját, s határozott mozdulattal kinyitotta a dolgozószoba ajtaját.

Úgy érezte, mintha egy másik helyiségbe került volna. A függönyöket felhúzták, s a kitárt ablakon vidám áradatban zúdult be a napfény, elöntötte a bársonyos, világos színű műanyag falakat. A karosszéket odébb tolták az asztaltól, de még mindig ott hevert rajta a szkafanderszerű űrruha, ezüstös sisakja lelógott a karosszék támláján. A szőnyeg tekercsbe göngyölve a fal mellett hevert. A dolgozószoba középén különös tárgy állt a csillogó parketten: leginkább egy öt, oszlopszerű lábon álló, hatalmas, szürke teknősbékára hasonlított. Gömb alakú páncélja legalább egy méterre a padló fölé magaslott. A teknősbékát néhány guggoló ember vette körül.

Amikor Bikov belépett, egyikőjük, egy széles vállú, görbe hátú, fémkeretes, arcát félig befedő, fekete szemüveget viselő férfi felkapta a napfényben sárgán csillogó, kopasz fejét, s megszólalt Krajuhin rekedt hangján.

– Íme, megjött! Barátaim, bemutatom nektek legénységetek hatodik tagját. Alekszej Petrovics Bikov mérnököt.

Mindnyájan feléje fordultak – egy könnyű és elegáns öltönyt viselő, nyúlánk, igen szép férfi, egy kopaszra nyírt s a forróságtól lángvörös fejű, kövér alak, egy napbarnított arcú, fekete hajú fiatalember, aki éppen egy olajtól átitatott kenderkóccsomóba törölgette inas kezét. Dauge volt, a régi jó barát, Grigorij Johanovics Dauge, aki ugyanolyan sovány és esetlen volt, mint tavaly a Góbiban, csak éppen nem buggyos nadrágot és nyaksálat viselt, hanem közönséges városi öltönyt. Dauge Bikovot nézte, Barátságosan biccentett feléje, s szája közben széles mosolyra húzódott.

– Ismerkedjenek meg – mondta Krajuhin – Vlagyimir Szergejevics, nagyszerű geológus, és tapasztalt bolygókutató.

Az elegáns öltönyt viselő, csinos fiatalember ernyedten, kedvetlenül szorította meg Bikov kezét, és közömbös képpel nyomban el is fordult. Bikov Krahujinra sandított. Úgy látta, hogy Krajuhin kerek szemében vidám tűz gyúlt, de nyomban ki is hunyt.

– Bogdan Bogdanovics Szpicin pilóta a világ egyik legjobb űrhajósa. Az aszteroidövezetbe küldött első expedícióban is részt vett.

A fekete hajú fiatalember megvillantotta egészséges fogsorát. Keze forró és kemény volt, akár a vas.

– ...Mihail Antonovics Krutyikov – folytatta. – Navigátor. A szovjet űrhajózás büszkesége.

– Ugyan, miket mond, Nyikolaj Zaharovics! – dünnyögte a kövér férfi, s zavarba jött, akár egy kislány, miközben guggoltából barátságos pillantást vetett Bikovra. – Még tényleg elhiszi... Nagyon örülök, hogy megismerhettem, nagyon örülök, Bikov elvtárs...

– ...Végül... különben, itt, úgy hiszem, nincs szükség bemutatásra.

Bikov és Dauge átölelték egymást.

– Nagyszerű, Alekszej, nagyszerű! – súgta oda neki Dauge.

– Nem hiszek a szememnek! Johanics, te vagy az?

– Úgy látszik, Alekszej!

Krajuhin megérintette Bikov könyökét.

– Az űrhajó parancsnoka és az expedíció vezetője...

Bikov megfordult. Az ajtóban alacsony termetű, szikár, és teljesen ősz férfi állt, bár finom, határozott és szabályos metszésű arcát látva senki nem gondolta volna harmincöt esztendősnél idősebbnek. Bizonyára Bikov nyomában lépett a szobába, s azután megállt, így figyelte a bemutatkozás keresetlen szertartását.

– ...Anatolij Boriszovics Jermakov.

Bikov meghallván azt a nevet, mely hónapokon keresztül nem tűnt el az újságok címoldalairól, kihúzta magát, s kezét nadrágja varrásához szorította. Vannak emberek, akiknek abszolút fölénye magától értetődő. Jermakov kétségkívül ilyen volt. Bikov szinte fizikailag érezte benne az óriási akaraterőt, a hajlíthatatlan, szinte kegyetlen céltudatosságot, a sokoldalú szellemet. Jermakov kemény ajka félig barátságos mosolyra húzódott, sötét szeme azonban gyanakvóan fürkészte az expedíció új tagjának arcát.

Néhány elviselhetetlenül hosszú másodperc telt el. Végül Jermakov barátságosan megszólalt:

– Nagyon örülök, Bikov elvtárs.

A mérnök óvatosan megszorította Jermakov keskeny, meleg kezét, s visszasietett Daugéhoz. Észrevette, hogy Grigorij Johanovics homlokát izzadságcseppek borítják. A dolgozószobában egyébként is meglehetősen meleg volt.

– Tehát barátaim... – kezdte Krajuhin. – Most, amikor mindnyájan együtt vagyunk, megkezdjük tanácskozásunkat, az utolsót, amelyet Moszkvában tartunk.

Az asztalhoz lépett, s megnyomott egy gombot a videotelefon ebonitpultján. Tompa zümmögés hallatszott. Bikov önkéntelenül is hátralépett, amikor a szürke teknősbéka a padló alá süllyedt, s a nagy, szögletes nyílás fölött összecsukódtak a parketták. Dauge és Szpicin a helyére görgették a szőnyeget, a testes Krutyikov pedig az asztalhoz húzta a karosszéket.

– Kérem, foglaljanak helyet – invitálta őket Krajuhin.

Mindnyájan helyet foglaltak a könnyű mahagóniszékeken. Csend lett.

– Örömmel közlöm, barátaim – kezdte Krajuhin –, hogy a parancsot két órával ezelőtt aláírták. Ebben mindent, ami az expedíció személyi összetételére vonatkozik, feltétel nélkül megerősítettek. Köszöntelek benneteket ebből az alkalomból...

Senki nem moccanj, csak a szép Jurkovszkij kapta fel váratlanul a fejét, s vetett futó pillantást Bikovra.

– Ami pedig a feladatot illeti... – Krajuhin elhallgatott, a szeméhez emelte a papírlapot. – A feladatunkat illetően a bizottság bizonyos változtatásokat tartott szükségesnek. Pontosabban kiegészítéseket.

– Kezdődik... – dünnyögte akaratlanul, de nagyon halkan Dauge.

Megcsördült a telefon. Krajuhin felemelte, majd ismét visszahelyezte a kagylót, átnyomta a kapcsolót, s beledörmögte:

– Értekezletet tartok.

– Értettem! – felelte rá valaki.

– Tehát barátaim. Nagy vonalaiban s általában, ahogy azt mondani szokták, minden úgy maradt, ahogy a tervben szerepelt. A komplex feladat továbbra is az új technika kipróbálása és geológiai kutatómunka a Vénuszon. Miután van közöttünk egy új ember, akinek fogalma sincs dolgaink állásáról, valamint szem előtt tartva, hogy az ismétlés, mint ismeretes, a tudás anyja... meg különben is. Egyszóval nem lesz haszontalan, ha a parancsnak ezt a részét szó szerint ismertetem: „Nyolcadik cikkely. Az expedíció célja: először, hogy a bolygóközi közlekedés új eszközének a Hiusz fotonrakétának alkalmazásbeli és műszaki tulajdonságait kipróbáljuk: másodszor, hogy leszálljon a Vénuszon a radioaktív érclelőhely, az Urán Golkonda közelében, melyet két évvel korábban a Tahmaszib-Jermakov-expedíció fedezett fel... „

Bikov hangosat sóhajtott. Dauge figyelmeztetőn a térdére helyezte kezét.

– „...és geológiai kutatómunkát végezzen ott. Kilencedik cikkely. Az expedíció geológuscsoportjának feladata, hogy meghatározzák az Urán Golkonda-lelőhely határait, hogy kőzetmintákat vegyenek, és hozzávetőlegesen meghatározzák az ott található radioaktív ásványkincs-tartalékot. Visszatérésük után számoljanak be a bizottságnak a lelőhely gazdasági értékére vonatkozó becsléseikről.” Minden úgy van, ahogy volt, igaz? – kérdezte Krajuhin. – Most jön az a pont, ami eddig nem szerepeit a tervezetben. Tehát: „Tizedik cikkely. Az expedíció feladatai közé tartozik, hogy az Urán Golkondától 50 kilométernél nem távolabb olyan leszállóhelyet keressen, mely alkalmas a bolygóközi közlekedés bárminő eszközével történő leszállásra. Ennek érdekében lássák el ezt a leszállóhelyet Uszmanov-Svarc típusú, helyi erőforrásokból működő, ultrarövid hullámú automata jelzőberendezéssel.”

Krajuhin letette a papírlapot, s végigpillantott hallgatóságán. Egy ideig mindnyájan hallgattak. Majd Jurkovszkij, színpadi hőshöz illően, összevonta dús, sötét szemöldökét, s kijelentette:

– És vajon ki foglakozik majd ezzel?

– Furcsa kérdés, Vlagyimir Szergejevics – nevette el magát Krajuhin.

– Remek, remek, találunk leszállóteret – vágott gyorsan közbe Dauge. – A legrosszabb esetben mi magunk építünk. Hanem ami a jelzőberendezéseket illeti... Semmi kétség, ez bizony aprólékos munka, és komoly szakismeretet követel...

– Nos, kedves barátaim, ez már nem az én gondom. Ez az expedíció vezetőjére tartozik. – Krajuhin előhúzott az asztalfiókból egy szopókás cigarettát, és rágyújtott. – Mit szól hozzá, Anatolij Boriszovics?

Bikov, akár a többiek, kíváncsian fordult Jermakov felé. Az expedíció vezetője közömbösen bólintott.

– Úgy gondolom – kezdte lassan –, hogy megbirkózunk vele. Ha nem tévedek, még legalább másfél hónap áll a rendelkezésünkre. Ez alatt az idő alatt megismerhetjük a jelzőberendezések szerkezeti sajátosságait s két-három próbaszerelést is végezhetünk. Ez nem annyira „babra munka”...

– Csak ne feledje – vágott közbe Krajuhin –, hogy erre nem adok maguknak másfél hónapot. Még egy hónapot sem.

– Nos, ha így van, elég lesz három hét is. – Jermakov lesütötte szemét, s hosszú, vékony ujjait nézegette. – Természetesen, ha biztosítja nekünk ezt a lehetőséget.

– Nem értettem – avatkozott közbe Jurkovszkij, anélkül hogy megvárta volna Krajuhin válaszát –, mit jelent az, „helyi energiaforrásból táplálkoznak”? Azt hiszem, ezt írják?

– Ez azt jelenti, Vlagyimir Szergejevics, hogy a jelzőberendezés számára ott a helyszínen kell energiaforrást keresniük – mondta Krajuhin. – Egyébként, úgy vélem, a technikusaink számára ez a kérdés világos, ugye?

Krutyikov sietve bólintott, Szpicin pedig mosolyogva hozzátette:

– Ez tényleg világos... Radioaktív elemek, ha a Golkonda valóban olyan gazdag aktív anyagokban, vagy hőelemek... De... Ugyan, mit vitatkozunk ezen! A parancs az parancs!

– Más dolog kiadni a parancsot, és megint más teljesíteni – dünnyögte komoran Jurkovszkíj. – Illett volna, legalábbis ezt a pontot, előzetesen egyeztetni velünk, s csak azután parancsba adni.

„Miért nem szakítja télbe Krajuhin ezt a magáról megfeledkezett pávát?” – gondolta haragosan Bikov.

Krajuhin ajka, mely oly egyenes volt, mintha borotvával metszették volna ki, hideg mosolyra húzódott.

– Vlagyimir Szergejevics, maga úgy véli, hogy ez meghaladja az expedíció erejét? – Nem erről van szó...

– Persze hogy nem erről! – vágott közbe hevesen Krajuhin. – Persze hogy nem erről! Csupán arról, hogy az utóbbi húsz esztendő során a Vénuszra küldött nyolc űrhajó közül hat a sziklákon zúzódott össze. Csupán arról, hogy a Hiuszt nemcsak a maga geológusi kedvteléseinek kielégítésére küldik oda, Vlagyimir Szergejevics. Csupán arról van szó, hogy nyomunkban mások is elindulnak... tucatjával, százával. A Vénuszt... a Golkondát nem hagyhatjuk többé tájékozódási pontok nélkül. Nem hagyhatjuk, az ördögbe is! Vagy lesznek ott automata jelzőállomások, vagy örökösen a biztos halálba küldjük az embereket. Ez valóban annyira érthetetlen magának. Vlagyimir Szergejevics?

Krajuhint elfogta a köhögés, félrehajította cigarettáját, s kendőjével megtörölte homlokát. Jurkovszkij, aki egy szempillantás alatt lángvörös lett, félrefordult. Mindnyájan hallgattak. Dauge könyökével oldalba bökte Eikovot.

– Nos. Így rántják le barátunkat az empíria magaslataiból a földre.

– Maradj, Johanics! – suttogta bosszúsan Bikov. – Hadd hallgatom végig.

Még mindig nem tudta maga elé képzelni az expedíció célját és eszközeit. Az eddigiekből azt fogta fel, hogy legalább egyszer mégiscsak sikerült leszállni a Vénuszra. A Tahmaszib-Jermakov-expedíciónak a leszállása még sikerült. Az Urán Golkonda tehát nem mese.

– ...Úgy gondolom, nem kell megváltoztatni az indulás időpontját? – kérdezte Jermakov.

– Nem, a dátum nem változik. Mihail Antonovics augusztus tizenöt és tizennyolcadika között számítson a startra.

A navigátor Krutyikov elmosolyodott és bólintott.

– Van még egy kérdésem – szólalt meg váratlanul Jurkovszkij.

– Tessék, Vlagyimir Szergejevics.

– Számomra nem teljesen világos az expedícióban... hogy is hívják... Bikov barátunk szerepe. Egy cseppet sem kételkedem az ő... hm... rendkívüli fizikai és szellemi tulajdonságaiban, de szeretném megismerni szakképzettségét és feladatát.

Bikov visszafojtotta a lélegzetét.

– Önök előtt ismeretes – kezdte lassan Krajuhin –, hogy az expedíciónak sivatagi körülmények között kell dolgoznia. Bikov elvtárs pedig ragyogóan ismeri a sivatagot.

– Hm... Én pedig azt hittem, hogy a leszállóhelyek szakembere. Hiszen úgy gondolom, Dauge legalább ilyen jól ismeri a sivatagot.

– Dauge rosszabbul ismeri a sivatagot! – avatkozott bele dühösen Grigorij Johanovics. – Sokkal rosszabbul. Az említett Dauge kátyúba jutott a Góbi legközönségesebb homokbuckái között, és ha nincs Bikov... Vologya, te még nem ismered se Bikovot, se a sivatagot. Nem mindegyik olyan, mint a Nagy Vízválasztó.

Krajuhin nyugodtan megvárta, amíg Dauge elhallgat, majd befejezte mondandóját.

– Azonkívül Alekszej Petrovics remek mérnök, vegyészradiológus és terepjáró-vezető.

Jurkovszkij vállat vont.

– Ne értsenek félre. Semmi kifogásom nincs Bikov mérnök ellen. Csak éppen ismernem kell expedícióbeli társam kötelezettségéit. Most már tudom: sivatagi szakértő.

Bikov összeszorította a fogát, de hallgatott. Krajuhin viszont kerekre nyílt szemét Jurkovszkijra függesztette, s haragosan így dörmögött:

– Javítsanak ki, ha tévedek, Vlagyimir Szergejevics, ha jól emlékszem, öt évvel ezelőtt, amikor a Marson szolgált, terepjárójának lánctalpa szétesett, ugye? S Hlebnyikovval ötven kilométert vánszorogtak, mert képtelenek voltak megjavítani...

Jurkovszkij felpattant, tiltakozni akart. Krajuhin azonban folytatta:

– Végül is nem erről van szó. Bikov mérnököt mindemellett még azokért az úgymond rendkívüli tulajdonságaiért vettük fel az expedíció tagjai közé, melyekben, ugyebár maga sem kételkedett. Olyan ember ő, Vlagyimir Szergejevics, akire támaszkodhat a kritikus pillanatokban. Ilyen pillanatokban pedig, ígérem magának, bőven lesz része!

– Add meg magad! – Krutyikov megcsapkodta Jurkovszkij vállát. – Nem elég neked, hogy ő mentette meg Daugét...

Bikov mélyet sóhajtott, s feje búbján elsimította a vastag hajszálakat.

– Mellesleg, a beosztások – mondta Krajuhin, s előhúzott az asztalból egy négyrét hajtott papírlapot. – Mindenki tisztában van velük, de... az ismétlés kedvéért még egyszer elolvasom. „Jermakov – az expedíció vezetője, az űrhajó parancsnoka, fizikus, biológus és orvos. Szpicin – pilóta, rádiós, navigátor és fedélzeti mérnök; Krutyikov – navigátor, kibernetikus, pilóta és fedélzeti mérnök. Jurkovszkij – geológus, rádiós, biológus. Dauge – geológus, biológus.

Bikov – gépészmérnök, vegyész, terepjáró-vezető, rádiós”.

– Sivatagi szakértő... – súgta Dauge. Bikov idegesen megrántotta vállát.

– És még valami... – Krajuhin felállt, s tenyerével az asztal lapjára nehezedett. – Néhány szó a Tahmaszib-rejtélyről...

– Úristen! – sóhajtott fel Krutyikov.

– Mit mondott? – fordult felé Krajuhin.

– Semmit, Nyikolaj Zaharovics.

– Azt sem akarta mondani, hogy már halálosan unja ezt a mesét a Tahmaszib-rejtélyrőI?

– Hát... – Krutyikov kelletlenül mocorogni kezdett, s Jermakovra sandított.

– Képzelje, az Akadémia elnökségében valakit fölöttébb érdekelt ez a kérdés, s megkért, hogy vegyük fel az expedíció munkatervébe a „rejtély” felderítését.

– Magától értetődik... – mosolyodott el Krutyikov.

– Én túlterheltségükre hivatkozva visszautasítottam. Azonban, miután úgyis a Golkonda közelében fognak dolgozni, kérem, jegyezzenek meg minden jelenséget, ami bármiképp összefüggésben van azzal, ami a Tahmaszib-Jermakov-expedíció után ismeretes lett. Megegyeztünk?

Mindnyájan hallgattak. Csupán Jermakov jegyezte meg halkan:

– Sajnos nagyon elterjedt az a vélemény, hogy a különös eset, ami Tahmaszibbal történt, mese. Kár, hogy a pusztulása nem volt mese...

– Annak lehetett ezer más oka is – mondta Dauge.

– Nincs kizárva. De az sincs kizárva, hogy mégis az a fene tudja micsoda „vörös kör” okozta a halálát.

– Ez most nem parancs, hanem kérés – zárta le Krajuhin –, bár félek, hogy a Tahmaszib-rejtély anélkül is jelentkezik, hogy hisznek-e benne vagy sem... Nos, ez minden, amit közölni akartam önökkel. Most pedig térjünk át a napi ügyekre. Tudják, hogy holnap repülünk. Itt találkozunk tizenkettőkor. A vnukovói repülőtérre megyünk... Alekszej Petrovics!

– Jelen!... – pattant fel Bikov.

– Üljön, üljön csak. Hol tölti az éjszakát? A Prágában?

– Nálam – felelte gyorsan Dauge.

– Nos, ez remek! Akkor hát barátaim, ha nincs több kérdés, mehetnek, csomagolhatnak. Anatolij Boriszovics, kérem, hogy maradjon még öt percre.

Mindnyájan felálltak és elbúcsúztak egymástól. Az előszobába érve Dauge belekarolt Bikovba.

– Alekszej, várj meg az előcsarnokban, elmegyek a kocsiért. Még előttünk az egész este. Elüldögélünk, elbeszélgetünk. Úgy gondolom, töméntelen kérdésed van, ugye?

– Grigorij Johanics, ez nem lehet igaz! Te a vesémbe látsz! – dohogott Bikov.

A küszöbön

Bikov nagyot sóhajtott, félrelökte a takarót, s felült. Képtelen volt alvást erőszakolni magára. Dauge dolgozószobájában sötét volt, csupán a padlóra csúszott lepedők derengtek fehéren. A széles ablakon haloványan szűrődtek be a főváros éjszakai fényei.

Bikov az asztalon heverő órája után nyúlt. Karórája kicsúszott a kezéből, s a szőnyegre hullott. Lemászott a heverőről, s keresni kezdte, kezével végigtapogatta a szőnyeget és a sima padlót. Nem találta az órát. Ekkor szitkozódva kiegyenesedett s nekilátott, hogy megigazítsa a lepedőt. Immár harmadszor tette ezt azután, hogy Dauge jó éjszakát kívánva távozott a hálószobába, hogy még megírjon néhány levelet. Bikov lefeküdt, de nem sikerült elaludnia. Forgolódott, szuszogott, igyekezett kényelmesebben elhelyezkedni, százig számolt. De nem jött álom a szemére.

Túl sok volt ez a nap – gondolta, miközben ismét felült. – Túl sok élményben volt részem, túl sokat töprengtem rajtuk. Túl sokat magyarázott Dauge is, de még több dolog maradt megmagyarázatlan. Jó lenne most elszívni egy cigarettát, de az már tilos! Le kell sürgősen szokni róla. Dohányzásról, ivásról, mindenről. Johanics, miután különösebb lelkesedés nélkül végighallgatta Bikov bejelentését arról, hogy „...barátocskám, itt, ebben a bőröndben vár sorsára egy üveg nagyszerű örmény konyak”, feltette a szakértő kérdést: „Hány éves?” „Ez kérdés? Húsz!” – méltatlankodott ünnepélyesen Bikov. „Hát, akkor inkább hajítsd csak ki – ajánlotta neki gyöngéden Dauge. – Bedobhatod ugyan nyomban a szemétleöntőbe, de inkább add oda holnap valakinek. És ne feledd, hogy az űrhajóban a dohányzás is tilos. Ez nálunk a rend. A Földön legfeljebb bor, persze minimális mennyiségben, az úton azonban egy csöpp sem! Ilyen az élet, űrrepülőbarátom.”

– Igazi kolostor – jegyezte meg leverten Bikov, s igyekezett kényelmesebben elhelyezkedni a takaró alatt. – Aludni kell. Megpróbálom még egyszer.

Lehunyta szemét, s tüstént maga előtt látta a hatalmas, üres előteret, ahol a tanácskozás után Daugéra várt. Bogdan Szpicin és Krutyikov lépdelt el mellette, s megálltak a könyveskioszknál. Amennyire érteni lehetett, egy új könyvről beszélgettek. Pontosabban Szpicin csak hallgatott, teli szájjal mosolygott, Krutyikov pedig magas tenor hangján locsogott. s folyvást szívélyes és jószándékú pillantásokat vetett az újonc felé. Bikov érezte, hogy őt is szeretnék bevonni a társalgásba, de ekkor azonban megjelent Dauge és Jurkovszkij. Dauge beharapott ajkakkal, határozottan lépdelt, Jurkovszkij arca görcsösen eltorzult. Kezében összegyűrt újságot tartott.

– Dangée meghalt – közölte Jurkovszkij. mikor egészen közel lépett hozzájuk.

Bikov látta, hogy a fekete hajú Szpicin arcáról lehervadt a mosoly.

– A rohadt életbe! – káromkodta el magát.

Krutyikov egész testében előrehajolt, s ajka megremegett.

– Istenem... Paul?

– A Jupiter felett! – nyögte ki őrjöngve Jurkovszkij. – Megakadt az egzoszférában, elveszítette a sebességét, s nem akart visszatérni...

Átnyújtotta az újságot. Bikov fekete keretes arcképet pillantott meg – sovány fiatalembert, bánatos szemmel.

– A Jupiter... Megint az átkozott Jup! – Jurkovszkij összeszorította az öklét. – Rosszabb a Vénusznál, a világon a leggonoszabb... Nos, ide kellene nekem... bizony... – Hirtelen sarkon fordult, s a rugalmas, tompa, fehér színű padlón nagy léptekkel távozott.

– Paul Dangée. Paul... – ismételte Krutyikov, s keserűen csóválta fejét.

– Én pedig nem válaszoltam legutóbbi levelére – nyögte ki nagy nehezen Dauge.

Mindnyájan hallgattak, csupán a könyv fedele ropogott Mihail Antonovics Krutyikov párnás, szőrös ujjai között...

...Bikov kinyitotta a szemét, s a hátára fordult. Ez az eset beárnyékolta az egész estét. Végül is nem jött össze egy jóízű beszélgetés Johaniccsal sem. „Ezek a csillagűrhajósok pokolian bátor fickók – gondolta a mérnök. – S csodálatosan állhatatosak. Igazi Férfiak! Hányan odavesztek a Vénuszon!” Nehézkes reaktív űrhajóikon, korlátozott mennyiségű hajtóanyaggal indultak rohamra. Nem hajtotta őket senki, visszatartották, eltiltották őket az űrrepüléstől... ha egyáltalán visszatértek.

Most a Hiusz indul rohamra.

A Hiusz fotonrakéta... Mint atomfizikus-mérnök, Bikov is ismerte a fotonrakéta hajtóművének elvét, hiszen érdeklődéssel követett minden újat, ami e kérdésben a sajtóban megjelent. A fotonrakéta hajtóműve az üzemanyagot elektromágneses kisugárzás kvantumjaivá változtatja, s így hozza létre a rakétahajtóművek számára a maximális tolóerőt, mely a fénysebességgel egyenlő. A fotonrakéta hajtóművének energiaforrása lehet termonukleáris folyamat (az üzemanyag részleges kisugárzássá válása) vagy az antianyag annihilizációs folyamata (az üzemanyag teljes kisugárzássá válása). A fotonrakéta fölénye a folyékony üzemanyagú atomrakétával szemben vitathatatlanul óriási. Először: az üzemanyag viszonylagosan kis súlyú, másodszor: így megnő a hasznos terhelés, harmadszor: a folyékony üzemanyagmeghajtású rakétával szemben manőverező képessége egészen fantasztikus, negyedszer...

Ezt mondja az elmélet. Bikov azonban azt is tudta, hogy egészen a legutóbbi ideig a fotonrakéta-hajtómű gyakorlati megvalósítása kudarcot vallott. Az ötlet egyik alapvető problémája – a sugárzás visszaverése a gyakorlatban megvalósíthatatlannak bizonyult. A fotonhajtás létrehozásához egy másodperc alatt négyzetcentiméterenként néhány millió kilokalória nagyságrendű kisugárzást kellene juttatni a visszaverő felületre, és ezt s a vele járó legalább néhány ezer fokos hőmérsékletet semmiféle anyag nem viselte el még rövid időre sem. A pilóta nélküli modellek porrá égtek, miközben üzemanyaguk századrészét sem használták el. És mégis, a Hiusz fotonrakétát felépítették.

„Megteremtették az ideális tükröt – mondta Dauge –, az abszolút visszaverő felületet. Azt a közeget, mely a kisugárzott energia bármely intenzitású fajtáját, a százszázötven millió elektronvolt nagyságrendű elemi részecskék minden változatát visszaveri. A neutrínó kivételével, azt hiszem. Mesés közeg. Az elméletét egy novoszibirszki intézet dolgozta ki. Igaz, hogy eszükbe sem jutott a fotonrakéta. Az atomerőmű nukleáris kisugárzásával szembeni ideális védelem izgatta őket. Krajuhin azonban tüstént rájött, miről van szó. – Dauge elnevette magát. – Krajuhin a fotonrakéta fanatikus híve. Neki tulajdonítják a híres aforizmát: „A fotonrakéta egyenlő a világmindenség meghódításával.” Krajuhin egy szempillantás alatt belekapaszkodott az – abszolút visszatükröző – felületbe, erre állíttatta át a bizottság laboratóriumainak kétharmadát, és íme, a Hiusz!’’

Az „abszolút visszatükröző” felület létrehozása volt első reális eredménye egy új, szinte fantasztikus tudománynak, a mezoatomikus kémiának, a mesterséges atomok vegytanának, melyek elektronburkát mezonok helyettesítik. Ez annyira érdekelte Bikovot, hogy egy időre mindenről elfeledkezett – a szerencsétlen Paul Dangée-ről, a Vénuszról, sőt még az expedícióról is. Sajnos az „abszolút visszatükröző” anyagról Dauge igen keveset tudott mesélni. Mesélt viszont a Húszról.

A Hiusz kombinált csillagűrhajó: öt közönséges, impulzív atomhajtómű hordozza az „abszolút visszatükröző” parabolikus tükrét. A tükör fókuszába meghatározott gyakorisággal hidrogén-tritién plazmát fecskendeznek be. Az atomrakéták kettős célt szolgálnak: először is, lehetővé teszik, hogy a Hiusz a Földről startoljon és ott leszálljon. A fotonreaktor erre alkalmatlan, úgy megfertőzné az atmoszférát, mint tucatnyi hidrogénbomba egyidejű felrobbantása. Másodszor, a rakéták reaktorai nagy erejű elektromágneseket táplálnak, melyek mezőjében a plazma lefékeződik, és a termonukleáris szintézis szabályozhatóvá válik.

Nagyon egyszerű és szellemes megoldás: öt rakéta és egy tükör. Mellesleg az ötlábú, torz teknősbékáról, amit Bikov Krajuhin dolgozószobájában látott, kiderült, hogy a Hiusz modellje. A Hiusz, az igazat megvallva, nem büszkélkedhet elegáns vonalakkal...

A mérnök összegörnyedve ismét felült, s meztelen hátát a hűvös falnak vetette.

„Mi a Hiusz-2 fotonrakétán startolunk. A Hiusz-1 két évvel ezelőtt próbarepülés közben elégett – jegyezte meg kelletlenül Dauge. – Senki sem tudja, miért. Nincs kitől kérdezni. Az egyetlen ember, aki erről valamit mondhatott volna, az Asot Petroszjan volt, áldott legyen emléke! Nukleáris porrá foszlott a titánötvözettel együtt, melyből az első Hiusz testét megalkották. Gyors és dicső halál volt.

„Közülünk bizonyára senki sem fél a haláltól – gondolta Bikov. – Csupán nem kívánjuk. Kinek a szavai is ezek? – Ismét lemászott a díványról. – Elaludnia nem sikerült, ez világos. – Abszolút tükör, Dangée, Hiusz, Petroszjan... Próbáljuk meg a végső módszert!”

Kilépett az erkélyre, s teljesen gépiesen kitapogatta zakója zsebében a cigarettáscsomagot.

„Ha végképp nem tudsz elaludni, akkor alaposan át kell fáznod.” Bikov rákönyökölt az erkély korlátjára. Csend volt. A hatalmas város mélyen aludt a júliusi éjszaka áttetsző félhomályában; messze a látóhatár mögött rózsaszín fénycsík rebegett, északon, vakító fehér nyílként meredett az égnek a Szovjetek Palotája.

„Legalább két óra van – gondolta Bikov. – De hol az órám...? Meglepően meleg van. Finom, meleg szellő... Pedig a Hiusz szibériai tájszólásban annyit jelent, hogy téli szél, förgeteg. A fotonrakéta tervét szibériai mérnökök dolgozták ki, ők ajánlották ezt a szót mint kódjelzést. Később a név felkerült a rakétára is.”

Különös, szokatlan nevek. Hiusz a szibériai fagy tiszteletére, az Urán Golkonda, ha jól emlékszik az ősi város emlékére, ahol egykor Salamon király a gyémántjait őrizte...

S itt van még a Tahmaszib-rejtély.

Tahmaszib Mehti, a kiváló azerbajdzsán geológus volt az első ember, aki megfordult a Golkondán. Jermakov, Tahmaszib és még két geológus egy különlegesen felszerelt sportrakétán szerencsésen leszálltak a Vénuszon. Óriási siker, volt ez és kivételes szerencse. Mindenki így vélekedik, még maga Jermakov is.

A Golkonda határától úgy húsz kilométerre érték el a felszínt. Tahmaszib Jermakovot a rakétánál hagyta, ő maga pedig geológusaival felderítő útra indult. Hogy mi történt ott, azt senki sem tudja. Tahmaszib négy nap múlva a szomjúságtól félholtan, egyedül tért vissza a rakétához, borzasztóan meggyötörve, sugárzás okozta fekélyek kínozták. Urán, radioaktív és transzurán elemek nagyszerű mintáit hozta magával („Alekszej, fantasztikus ércek, hihetetlenül gazdagok!”), s szürkésrózsaszín radioaktív port a konténerben. Alig volt magánál. Megmutatta Jermakovnak a konténert, s hosszasan és hevesen magyarázott valamit azerbajdzsánul. Jermakov nem értett azerbajdzsánul, s könyörgött, hogy beszéljen oroszul, mivel világos volt, hogy valami fontos dologról van szó. Tahmaszib azonban oroszul csak ennyit mondott: „Óvakodj a vörös körtől! Menekülj a vörös kör elől!” S a haláláig egy szót sem szólt többet. A startkor halt meg, s Jermakov fél hónapot töltött holttestével együtt a rakétában.

A „vörös kör” – ez voltaképp a Tahmaszib-rejtély, a három geológus pusztulásának, a Golkondának a titka. Lehet persze, hogy nincs semmiféle rejtély. Lehet, hogy azoknak van igaza, akik szerint Tahmaszib agya sugárbetegségtől vagy társai halálának látványától borult el. A szürkésrózsaszín por a konténerben bonyolult szerves szilíciumvegyület volt – olyan, amelyet a Földön különben már régen ismernek.

Miért cipelte a hátán Tahmaszib ezt a konténert – érthetetlen... S érthetetlen, hogy mi köze ehhez a „vörös körnek”.

Dauge hadarva mesélte el ezt, s fintorgott, mint akinek a gyomra ég. Nem hitt a Tahmaszib-rejtélyben. Viszont kész volt órákig is mesélni a Golkonda mesés gazdagságáról. Csak valahogy eljussanak, odaérjenek, akár kúszva is...

Bikov oldalvást ült a korláton, hogy ne zavarja, s maga mellé helyezte a cigarettacsomagot. Fenn a magasban halk prüszköléssel húzott el egy apró helikopter. Bikov tekintetével követte jelzőfényeit – vörösek és sárgák voltak Eszébe jutott beszélgetése Daugéval.

Tahmaszib társaival gyalog ment a Golkondához. A mi expedíciónk viszont terepjárót visz magával. Dauge azt mondja, hogy remek jármű. Johanics szóhasználatában minden remek: a Hiusz remek, a terepjáró remek, Jurkovszkij remek fickó. Csupán a parancsnokról nyilatkozott tartózkodóan. Kiderült, hogy Jermakov Krajuhin fogadott fia. A világ egyik legjobb űrhajósa, mégis fura ember. Igaz, úgy tűnik, rettenetesen nehéz élete volt. Dauge rendkívül bizonytalanul nyilatkozott róla.

„Szinte alig ismerem... Azt mondják... mondják, hogy nagyon bátor, nagy tudású és roppant kemény ember... Azt mondják, hogy sohasem nevet...” , Jermakov felesége volt az első ember, aki leszállt a Vénusz természetes holdján. Ott aztán valami szerencsétlenség történt. Senki nem tud erről semmi biztosat – összetűzésre került sor az űrhajó legénysége között. Azóta nem visznek magukkal nőket távoli, bolygóközi űrrepülésekre, Jermakov pedig egész életét a Vénusz meghódításának szentelte. Kiderült, hogy négy alkalommal próbált leszállni a bolygó felszínére, s mind a négy alkalommal sikertelenül. Ötödször Tahmaszib Mentivel repült. Most a Hiuszon hatodszor megy a Vénuszra.

Bikov kezét háta mögött összefogva végiglépdelt az erkélyen. Nem, sehogy sem tud lehűlni! Túlságosan meleg van, fullasztóan meleg. Talán mégis gyújtson rá? Bikov érezte, ahogy nő benne a meggyőződés, az álmatlansággal szemben a legjobb és legradikálisabb gyógyszer a cigaretta. Megtapogatta a csomagot.

A csábítás leküzdésének legjobb módszere, ha engedsz a csábításnak. Elnevette magát. Az ördögbe! Jó kis rend! A csomag lerepült a tizenegyedik emeletről. Bikov a korláton áthajolva belebámult a sötét mélységbe. Hirtelen autólámpa vakító fénye villant, zajtalanul végigsuhant az aszfalton, majd eltűnt.

„Kár volt szemetelnem – gondolta Bikov. – Lám csak, tele vagyok gyöngeséggel és bűnnel! Aludni kell...” Bement a szobába, s tapogatózva eljutott a díványig. Valami megcsörrent a talpa alatt. „Szegény órám” – gondolta, s megpróbált legalább egy kicsit kiigazodni a sötétben.

Mélyet sóhajtott, s leereszkedett az engedetlen dívány puha ülésére. – Nem, nem, sivatagi szakértő barátom. Te ma nem alszol el semmiképp! Miért gyűlölt meg ennyire a szépfiú Jurkovszkij? Most aztán rajtad ragad a gúnynév – sivatagi szakértő. S milyen képet vágott Jurkovszkij, amikor Paul Dangée-ről beszélt. Igen, az ilyent nem kínozza álmatlanság indulás előtt – „Nem félünk a haláltól, csupán nem kívánjuk...” Így lenne, mérnök barátom? S félév múlva egyszer csak valaki itt, az előtérben közli az újságot: „Hallották, elvtársak? A Hiusz elpusztult. Jermakov meghalt, Jurkovszkij meg ez a... hogy is hívják... ez a sivatagi szakértő...” Ostobaságot beszélsz, Alekszej! Az álmatlanságtól és a semmittevéstől van. Csak jönne el minél előbb a reggel, fel a repülőre s ki a hetes számú űrrepülőtérre, s a sarkvidéki rakétareptérre, ahol az expedíció a startra fog készülni, s várják a Hiuszt, mely most próbaúton van. Ma nyolckor kell kelni, én pedig, hogy az ördög vinné, képtelen vagyok elaludni... Dauge persze már alszik...

Bikov ekkor észrevette, hogy a hálószoba ajtaja kis résre nyitva van, s gyönge fénysugár vetődik ki rajta a falra.

Felállt, lábujjhegyen az ajtóhoz lépett, s belesett a résen.

A megvetett ágy mellett, az íróasztalnál fejét kezébe fogva ült Dauge. Az asztal majdnem üres volt, a padlón óriási hátizsák terpeszkedett. A hátizsákon egy kopott nyelű geológuskalapács hevert. Bikov köhintett.

– Gyere be – invitálta Dauge, de nem fordult meg.

– E-e... – nyögte elnyújtottan, alapos zavarban Bikov. – Tudod, elfelejtettem tőled megkérdezni...

Dauge megfordult.

– Gyere, gyere be... Ülj le. No, mit felejtettél el megkérdezni?

– E-e... Hát tudod... Minek telepítsünk a Vénuszon rádió-jelzőállomásokat, ha a légköre úgysem engedi át a rádiósugarakat?

Dauge arcára a lámpaernyő mély árnyékot vetett. Bikov leült az egyik könnyű karosszékbe, s diadalittasan keresztbe rakta lábát. Óriási megkönnyebbülést érzett attól, hogy megvilágított szobába került, hűséges barátja, Johanics társaságában.

– Igen – jelentette ki töprengve Dauge –, ez valóban rendkívül fontos kérdés. Most már értem, miért nem aludtál el eddig. Már éppen gondoltam rá, mi a fenét mászkál ez a szobában? Tán fáj a foga? Tehát a rádió-jelzőállomásokról van szó...

– Igen-n-n – jelentette ki bizonytalanul Bikov, s leengedte a lábát. A megkönnyebbülés érzése nyomban elhagyta.

– Bizonyára van valami elképzelésed erről? – folytatta Dauge egészen komoly hangon. – Persze kigondoltál valamit, ha már ennyit ébren voltál? Valamit, ami hasznos mindenkinek...

– Nézd csak, Johanics... – kezdte meggyőződéssel Bikov, és sokatmondó képet vágott, de közben halvány fogalma sem volt róla, hogyan fejezi be a megkezdett mondatot.

– Igen-igen, megértettelek – szakította félbe őt bólogatva Dauge. – Neked teljesen, érted, abszolút igazad van! Pontosan ez a helyzet. A Vénusz légköre valóban nem engedi át a rádiósugarakat, azonban egy bizonyos, szigorúan meghatározott hullámhosszon feltételezzük a rádióblokád áttörését. Ezt a hullámhosszat a helyi ionizáló mezők adatai és tisztán elméleti számítások alapján határozták meg... mi az, mérnök úr?...

– Ilyen a Vénusz – jegyezte meg komoran Bikov.

– Éppen hogy a Vénusz! A bolygó légköre néha más hosszúságú hullámokat is átenged, ez azonban véletlen jelenség, s nem érdemes számítani rá. Ezért most az a feladat, hogy meghatározzuk az áthatolás sávját, s miután meghatároztuk, jelzőállomásokat dobunk le a bolygó..., hogy is mondta, mérnök úr, melyik bolygó felszínére?

– A Vénuszéra! – ismételte meg gyűlölettel Bikov.

– Nagyszerű! – lelkesedett Dauge. – Nem töltötted haszontalanul az álmatlan éjszakát. Mindennemű próbálkozás azonban, hogy rádióállomásokat dobjanak a bolygó felszínére... mivel végződött, mérnök úr?

– Elég – vágott vissza Bikov, s fészkelődni kezdett a fotelban.

– Hm... Különös. Barátom, ezek mind kudarccal végződtek. Legvalószínűbb, hogy a lánctalpas, önjáró állomások összetörtek a sziklákon. Vagy legalábbis használhatatlanná váltak leereszkedés közben. De ha nem is törtek volna össze, mi hasznunk lett volna belőlük? Most viszont már van nekünk... na, mink van nekünk?

– Nem tudom. Türelmünk már nincsen – felelte komoran Bikov.

Dauge ünnepélyesen jelentette be:

– Van egy Hiuszunk, vannak jelzőállomások, s megleltük azt a sávot, melyen keresztül a jelzőállomások jelei áttörik a légkört. Tehát a türelmet kivéve mindenünk van, ezt azonban meg lehet szerezni. Ennek érdekében jó lenne, ha aludnál.

Alekszej Petrovics bánatosan sóhajtott, s kikászálódott a fotelból.

– Álmatlanság – magyarázta.

Dauge biccentett.

– Előfordul...

Bikov végigsétált a szobán, s megállt a falon függő három térhatású fénykép előtt. A bal oldali egy baltikumi város ősi, keskeny utcáját ábrázolta, a jobb oldali csillagűrhajót, mely a Nagy Honvédő Háború idejéből származó óriási puskatöltényre emlékeztetett, s hegyes orrát a fekete égbe döfte. A középső fényképen Bikov nyakig zárt kék ruhát viselő, szomorú fiatalasszonyt pillantott meg.

– Ki ez, Johanics? A feleséged?

– Ige-e-en... Vagyishogy nem – magyarázta kelletlenül Dauge. – Masa Jurkovszkaja. Vologya húga. Elváltunk...

– Bocsáss meg...

A mérnök ajkát beharapva visszatért a karosszékhez, s helyet foglalt benne.

Dauge céltalanul lapozgatta az asztalon előtte heverő könyvet.

– Vagyis otthagyott... Ez a pontos kifejezés...

Bikov hallgatott, barátja sovány, lebarnult arcát fürkészte. A kék lámpa tényében Dauge arca egészen feketének tűnt.

– Látod, én sem tudok aludni, Alekszej – szólalt meg Dauge bánatosan. – Sajnálom Pault. S ezúttal nincs túl nagy kedvem útnak indulni. Nagyon szeretem a Földet! Nagyon! Bizonyára azt gondolod, hogy minden bolygóközi űrhajós az Olümposz megrögzött lakója. De nem így van. Mindnyájan nagyon szeretjük a Földet, s vágyódunk kék ege után. Ez a mi betegségünk – a vágy a kék égbolt után. Ülsz valahol a Phoboszon. Feletted a végtelen és fekete ég. A csillagok akár gyémánttűk, a szemed szúrják. A csillagképek vadak, ismeretlenek. S körötted minden olyan mesterséges: a levegő, a meleg, sőt még a súlyod, még az is mesterséges...

Bikov mozdulatlanul hallgatta.

– Te ezt nem ismered. Te azért nem alszol, mert úgy érzed, a küszöb előtt állsz, az egyik lábad itt, a másik ott. Jurkovszkij most üldögél, és verset ír. A kék égboltról, a ködről a tó tükrén, fehér felhőkről az erdő széle felett. Rossz verseket ír, bármely szerkesztőségben kilószámra akad belőlük, ő is pontosan tudja ezt. Mégse hagyná abba.

Dauge becsapta a könyvet, a karosszékbe dőlt, s hátrahajtotta fejét.

– A köpcös Krutyikov, a navigátorunk, persze most gépkocsiján száguldozik Moszkvában. A feleségével. Az asszony a kormánynál ül, ő pedig le nem venné róla a szemét. S sajnálja, hogy a gyerekei nincsenek a közelben. A gyerekeik Novoszibirszkben vannak a nagymamánál. Egy fiú meg egy kislány, remek gyerekek. – Dauge hirtelen elnevette magát. – Hanem aki most biztosan alszik, az Bogdan Szpicin, a másodpilótánk. Neki a rakéta a háza. „Én a Földön úgy érzem magam – mondja –, mintha vonaton utaznék: a legszívesebben lefeküdnék és elaludnék, hogy mielőbb megérkezzem.” Bogdan az ég lakója. Vannak nálunk ilyenek, akiket a világűr egész életükre megfertőzött. Bogdan a Marson született, a Nagy Vízválasztón, egy kis tudományos településen. Ötéves koráig ott élt, ekkor azonban az édesanyja megbetegedett, s a Földre küldték őket. Mesélik, hogy itt elengedték az apró Bogdant, hogy sétáljon egyet a fűben. Járt-kelt egy darabig, majd belemászott egy pocsolyába, s teli torokból bömbölni kezdett: „Haza akarok menni! A Marsra!”

Bikov vidáman felnevetett. Érezte, hogyan porlik szét benne, szabadul lelkéről az érthetetlen érzések nehéz köve. Minden roppant egyszerű, valóban, ott áll a küszöbnél – egyik lába még itt van, a másik azonban már „ott”...

– No, és vajon mit csinál most a parancsnokunk? – kérdezte.

Dauge elgondolkozott.

– Nem tudom. Egyszerűen képtelen vagyok elképzelni. Nem tudom.

– Nyilván ő is alszik, mint Bogdan, az egek vándora...

Dauge megrázta a fejét.

– Nem hiszem... Az égbolt most tiszta?

– Nem, felhők vonták be...

– Ilyenkor aztán végképp nem tudom. – Dauge megcsóválta a fejét. – El tudom képzelni, hogy Anatolij Jermakov most áll, és nézi a látóhatár fölött ragyogó fényes csillagot. A Vénuszt. S a keze... – Dauge elhallgatott. – Kezét ökölbe szorítja, ujjai fehérek...

– Nézd csak, micsoda gazdag a fantáziád, Johanics!...

– Nem. Alekszej, ez nem a képzelet játéka. Számunkra a Vénusz végső soron csupán epizód. Jártunk a Holdon, jártunk a Marson, most pedig repülünk, hogy meghódítsunk egy új bolygót. Mindnyájan végezzük a dolgunkat. Jermakov viszont... Jermakovnak számlája van, régi, kegyetlen számlája. Elmondom neked, miért repül oda: repül, hogy bosszút álljon és hódítson. Kíméletlenül és mindörökké, így képzelem el... Egész életét és halálát a Vénusznak szentelte.

– Jól Ismered? Dauge vállat vont.

– Nem erről van szó. Érzem. Azután pedig – sorba lehajtotta az ujjait –, Niszidzima, a japán a barátja, Szokolovszkij legközelebbi jó barátja, Krüger a tanára volt, Jekatyerina Romanova a felesége. Krajuhin pedig a második apja. Krajuhin utolsó útja a Vénuszra vezetett. Ezután az orvosok megtiltották, hogy repüljön...

Dauge felpattant, s végiglépdelt a szobán.

– Megszelídíteni és meghódítani – ismételte –, kíméletlenül és mindörökké! Jermakov számára a Vénusz az embernek ellenszegülő természeti erők makacs és gonosz megtestesülése. Nem vagyok benne biztos, hogy alkalmunk nyílik-e valaha is megérteni ezt az érzést. S lehet, hogy így a jó. Hogy ezt megérthessük, harcolnunk kell, ahogy Jermakov harcolt, és szenvedni, ahogy ő szenvedett... Örökre meghódítani... – Ismételte Dauge töprengve.

Alekszej Petrovics megrántotta a vállát, mint aki fázik.

– Nos, ezért mondtam, hogy összeszorítja az öklét – fejezte be Dauge, s figyelmesen társára meredt. – Mivel most felhős az ég, egyszerűen képtelen vagyok elképzelni, mi mást tehetne. A legvalószínűbb, hogy egyszerűen alszik.

Elhallgattak. Bikov arra gondolt, hogy bizony ilyen főnök mellett még nem szolgált.

– Hogy áll a te ügyed? – kérdezte meg tőle váratlanul Dauge.

– Milyen ügyem?

– Az ashabadi tanárnővel.

Bikov egyszerre elkomorult.

– Hogyan is mondjam – kezdte szomorúan. – Még találkozunk...

– Vagy úgy, találkoztok. Más?...

– Semmi.

– Megkérted a kezét?

– Megkértem.

– Kikosarazott?

– Nem. Azt mondta, hogy még gondolkodik.

– Régen volt?

– Fél éve.

– Na és?

– Hogyhogy „és”? Semmi más nem volt.

– Vagyis te tökkelütött, ostoba mamlasz vagy, Alekszej, már megbocsáss nekem.

Bikov sóhajtott. Dauge leplezetlen gúnnyal szemlélgette.

– Hihetetlen! – kiáltott fel. – Egy férfi, aki harminc elmúlt. Szerelmes egy szépasszonyba, s immár hét éve találkoznak...

– Öt éve.

– Jó, legyen öt. Az ötödik év után szerelmet vall neki. Ne feledjék, a nő türelmesen várt öt évig, ez a szerencsétlen asszony...

– Grigorij, nem kell – mondta homlokát ráncolva Bikov.

– Egy pillanat! S amikor a nő szeméremből vagy mert egy icipici kis bosszút akart állni, azt mondta, hogy még meggondolja...

– Elég!

Dauge sóhajtott, és széttárta karját.

– Te magad vagy a bűnös, Alekszej! Az, hogy te udvarolsz, kész gúnyolódás. Mire gondolhat a nő? Tutyi-mutyi alak vagy!

Bikov csüggedten hallgatott. Majd reménykedve megjegyezte:

– Majd ha visszatérünk...

Dauge elnevette magát.

– Ej, te hódító... bocsánat, sivatagi szakértő. „Majd ha visszatérünk!”... Eredj, menj aludni, elég volt mára belőled!

Bikov felállt, s felvett egy kis könyvet az asztalról.

La description planétographique du Phobos.[1] Paul Dangée – olvasta. A címlapra vastag, vörös ceruzával ezt írták oroszul: „A kedves Daugénak a hűséges és hálás Dangée-től.”

Hajnalban Bikov felébredt. A hálószoba ajtaja félig nyitva volt. Dauge alsónadrágban, feketén és borzasan az íróasztalnál állt, és egy szomorú fiatalasszony, vagyis Mása Jurkovszkaja fényképét nézte. Majd levette a fényképet a falról, s beletette hátizsákjába.

Bikov óvatosan a másik oldalára fordult, s ismét elaludt.

Hétköznapok

A város nem volt nagy: néhány száz új családi ház négy, pontosan párhuzamos utcában a két lankás és csupasz dombsor közötti bemélyedés mentén. A vörös, reggeli nap tompán világította meg a nedves aszfaltot, a lapos tetőket, a facsemetéket az előképekben. A dombok mögött rózsaszín ködben óriási, filmekből és fényképekről ismerős könnyű szerkezetek látszottak – bolygóközi űrhajók startállásai.

Alekszej Bikov fehér köpenybe burkolózva állt a hatalmas, a fél falat elfoglaló ablaknál; várta, mikor hívják az orvoshoz, s az utcát nézte. A Hiusz legénysége tegnap este érkezett a városba. A repülőgépen Bikov aludt egy keveset, de nem aludta ki magát, így még a repülőtérről a városba vezető úton is szendergett a gépkocsiban. A tegnapi élményekből emlékezetében csupán az esti nap rózsaszín fényével elöntött utca, a szálló világos, sokemeletes épülete és az emeleti ügyeletes szavai maradtak meg: „Tessék, a szobája, foglalja el...” Hét órakor Dauge felébresztette; közölte, hogy mindnyájuknak orvosi vizsgálatra kell menniük, s a sok alvástól felfekvést lehet kapni.

Az orvosi épülettömb a szállóhoz csatlakozott. Az űrhajósokat itt megkérték, hogy tegyék le összes ruhájukat, vegyenek föl köpenyt, és várjanak.

Az ablakon kipillantva az utca üres volt. A ház mellett, vele szemben egy gyorsjáratú, lapos gépkocsi állt mozdulatlanul, hűtőjén ezüstszarvas csillogott. Két, könnyű kezeslábast viselő férfi haladt végig az utcán, kezükben óriási rajzmappákat vittek. Nagy erejű, féllánctalpas, elektromos vontató kúszott el nehézkesen egy teherkocsival. Tizenkét év körüli fiú lépett ki az előkertbe, az égre pillantott, három ujját szájába dugva füttyentett, átugrott a kerítésen, végigfutott az utcán, neves bajnokok futóstílusát utánozva.

Bikov ellépett az ablaktól. Jermakov és Jurkovszkij már nem voltak a helyiségben, behívták őket az orvosi szobába. A többiek ráérősen vetkőztek, ruháikat elegáns, félig áttetsző ajtajú szekrénykébe akasztották. Alekszej Petrovics gyönyörködve szemlélte Szpicint, A pilótának izmos, szikár teste volt, akár egy hivatásos tornásznak. Széles vállán, vékony, aranyszínű bőre alatt kidudorodtak izmai. Dauge már magára terítette köpenyét, s kaján mosollyal csomóra kötötte Jurkovszkij selyemingének ujját, s közben ezt mondogatta; „Úgy-úgy, most pedig így...” Miután befejezte ezt a hasznos tevékenységet, vidáman elvihogta maját, s Bikovhoz lépett.

– Alekszej, tetszik a város?

– Jó kis város – felelte Bikov tartózkodóan. – Az űrrepülőtér vajon messze van?

– Ott van, a dombokon túl. Látod a startállványokat? Nos, ott van a híres hetes számú űrrepülőtér, a világon egyelőre az egyetlen speciális űrrepülőtér, mely alkalmas a fotonrakéták kipróbálására, startjára és leszállására. Itt startolt az első pilóta nélküli fotonűrhajó, a Hétfejű Sárkány. Itt szállt le a Hiusz-1 és a Hiusz-2. Itt száll minden bizonnyal le majd a Hiusz-3, Hiusz-4 és a Hiusz-5...

– Leszállnak vagy startolnak?

– Startolni is fognak. Először azonban leszállnak. Hiszen nem a Földön építik őket.

– Aha... – Bikovnak eszébe jutott a világűrbeli öntőüzem.

Ott, a Föld felszínétől ötezer kilométerre, a súlytalanság állapotában s a majdnem ideális vákuumban öntötték ki a szupernehéz űrhajók gigászi törzsét. Kétszázötven ember – tudósok, mérnökök, technikusok és munkások irányították a napkemencéket, a centrifugákat, a bonyolult öntőautomatákat, melyek a soktonnás titán-és wolframbugákat csillagűrhajók testévé alakították. Nyilván ugyanott születtek a Hiuszok is...

– Krutyikov, Szpicin, tessék! – hallatszott Jermakov hangja.

A barátok megfordultak. Krutyikov elhajította az újságot, Szpicin nyomában belépett az orvosi szobába, s gondosan becsukta maga után az ajtót.

– A hetes számú űrrepülőtér ideális hely! – jegyezte meg lelkesen Dauge. Arcát Bikov felé fordította, közben azonban Jurkovszkijra sandított, aki már kinyitotta kis szekrényét. – Köröskörül száz kilométerre tundra, egyetlen lakott település nincs, egyetlen ember.

Északon az óceán határolja...

Jurkovszkij kivette a szekrényből az ingét.

– ...A part légvonalban közel kétszáz kilométer...

– Daugéből hirtelen kitört a kacagás, de nyomban észbe kapott, s ünnepélyesen kijelentette: – S a város és az óceán között terül el, a tundrán repülőterünk ötmillió hektáros területe!

Jurkovszkij fejét inge gallérjába dugta, s kényelmetlen pózban állt, keze bénán lógott, akár egy veteményeskerti madárijesztőé. Jermakov már felöltözött, s miután gondosan minden gombját begombolta, ment az orvoshoz.

– Innen dél felé vezet a vasúti mellékvágány s az autóút – folytatta hangosan Dauge. – Úgy négyszáz kilométerre, a geofizikai állomásnál...

– Érdekes – kérdezte Jurkovszkij töprengve –, ki volt az az idétlen, aki ezt csinálta?

...m-m-m... az állomásnál tehát a vasút elfordul, és Jakulszknál csatlakozik az északi transzszibériai fővonalhoz – ... Hm... Vologya, hogy szolgál az egészséged?

– Köszönet a kérdésért – mondta Jufkovszkij, miközben közelebb lépett hozzájuk. Ingét levette, sokatmondón játszott megfeszített izmaival, s gyanakvón Daugéra sandított. – Teljesen egészséges vagyok, mint a makk. S mindent megteszek annak érdekében, barátocskám. hogy még a legtrehányabb állatorvos se mondhassa el ugyanezt magáról.

– Vologya! – kiáltott Dauge. – Ez hiba lenne. Nem én voltam.

– Hát akkor ki?

– Ö volt! – Dauge megveregette Bikov szőrös mellét.

– Ő a tréfamester!...

Jurkovszkij futó pillantást vetett Alekszejre, és elfordult. Bikov már nyitotta volna a száját, hogy részt vegyen a játékban, így csupán köhintett egyet, és hallgatott.

Jurkovszkij nem veszi be őt a játékba, ez világos volt. Dauge is így értette, s ő is kényelmetlenül érezte magát.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, s kiszólt Jermakov.

– Barátaim, ti következtek.

Bikov, akinek ez kapóra jött, sietve belépett az orvosi szobába.

Az orvos hollófekete férfi, fantasztikus orral, először megvizsgálta őket. Daugét szó nélkül elengedte, Bikovot vizsgálva azonban ujjával a mérnök mellén éktelenkedő, hosszú sebhelyre bökött, s megkérdezte:

– Mi ez?

– Baleset.

– Régen volt? – érdeklődött ugyanilyen lakonikusan az orvos, és felhúzta az orrát.

– Hat éve.

– Következmények?

– Nem voltak – mondta a mérnök, s tüntetően nézegetni kezdte az orvos orrnyergét.

Dauge halkan elvihogta magát.

Az orvos valamit jegyzett vaskos noteszébe, amelyen az állt: „4024-es számú orvosi napló. Bikov Alekszej Petrovics” s a barátokat a szomszéd szobába kísérte.

Nagy, tompafehér színű szekrényt pillantottak meg.

Az orvos az orrát Dauge felé fordította, s megkérte, hogy lépjen be a szekrénybe. A szekrény ajtaja zajtalanul becsukódott, az orvos megnyomott néhány billentyűt a szekrény jobb oldalán lévő pulton, s nyomban halk zúgás hallatszott. A pulton színes lámpák gyúltak ki, megmozdultak a mérőműszerek mutatói.

Mintegy másfél percig folytatódott ez, majd a készülék hangosan csattant, s kidobott valahonnét egy fehér lapot, melyen szabályos sorban betűk és számok álltak.

A lámpák kialudtak, és ekkor az orvos kinyitotta az ajtót. Dauge vállát dörzsölve kihátrált a szekrényből.

Az orvos Bikovhoz fordult, s orrával feléje biccentett.

– Előre!

Alekszej köhintett, s belépett a szekrénybe. Bent sötét volt. Vállát és derekát hűvös fémabroncsok fogták körül, valami meleg és puha dologhoz szorították, felemelték majd leengedték. Vörös, majd zöld fény villant, majd valami az alkarjába szúródott, s Bikov szabadnak érezte magát. Az ajtó kinyílt.

Az orvos valamit könnyedén dünnyögött az orra alatt, figyelmesen vizsgálgatta a „szekrényből” kijött lapokat. Az „egészség” képletei voltak, teljes beszámoló a szervezet állapotáról, valamint a startig hátramaradt időre kötelező tornagyakorlatokra és az étkezés személyes adagjaira vonatkozó, testre szabott utasítások. Az orvos, miután bejegyzést tett az „Egészségügyi napló”-ba, átadta a lapokat Jermakovnak. s közölte, hogy hetente kerül majd sor újabb vizsgálatokra.

Jermakov köszönetet mondott és kiment.

– Mi ez a láda? – kérdezte Alekszej Petrovics Daugétól öltözködés közben. – Keltetőgép felnőtteknek? Pandóra szelencéjének elektromos változata?

– Kiberdoktor, elektronikus diagnosztáló készülék – felelte Dauge. – Minden rendben is lenne, csak az a baj, hogy injekciókat ad. Ki nem állhatom az injekciókat.

Beléptek a liftbe, s felmentek a negyedik emeletre, az étkezdébe. Hatalmas, üres terem volt ez, melyet elárasztott az északi nap rózsaszín fénye. Majd minden asztal szabad volt.

A reggelit vagy befejezték már, vagy még el sem kezdődött.

– Tessék, a mi helyünk – mondta Dauge.

A Hiusz legénysége két egymás mellé tolt asztalt foglalt el az ablak mellett. Már itt ült a pilóta és Jermakov. Bikov észrevette, hogy a köpcös Krutyikov szomorú képet vág. A „szovjet űrhajózás büszkesége” görnyedten ült egy pohár tej mellett, melybe száraz kenyeret tördelt, s kimondhatatlan sóvárgással sandított Szpicin tányérjára. A fekete hajú pilóta gőzölgő, zamatos bifsztekdarabot marcangolt.

Bármilyen különös, de a reggelit már az új előírás szerint tálalták. Bikov némi értetlenséggel falt be egy egész tányérra valót valamilyen illatos fűből, kikanalazott egy tányér zabpehelykását, lenyomott két szelet finom sonkát, s hozzálátott az almaléhez. Daugénak húst hoztak.

Jonanics villáját és kését felemelve érdeklődött:

– Ugyan, mit mondott az orvos, Mihail Antonics?

Krutyikov elvörösödött, s orrát a pohárba dugta.

– El tudom képzelni – jelentette ki Jurkovszkij. – Bizonyára sokáig gyöngéden tapogatta Miska pocakját, s aprólékosan elmagyarázta, hogy a falánkság sohasem volt az űrhajósok erénye.

Krutyikov némán kiitta a tejet, s már nyúlt a vajas süteménnyel megrakott tál felé. Jermakov azonban halkan hümmögött egyet, s a navigátor sietve visszakapta kezét.

Reggeli után Krajuhin kijelentette, hogy megérkezett Uszmanov, az új jelzőállomások egyik tervezője.

Uszmanovot bízták meg azzal, hogy tanítsa meg a legénységet a „technikai gondolkodás eme csodás vívmányának” az összeszerelésére és használatára.

– Kap rá két hetet – mondta Krajuhin. – Utána mindenki megkezdi a szakmája szerinti munkát.

Az első foglalkozás a szálló tornatermében zajlott le. Kék ruhás munkások némán behoztak egy vastag, hatszögletű gerendát s néhány tárgyat, melyek alakja, és anyaga a járatlan szemlélőben csak nehezen kelthetett bármilyen asszociációt közhasználatú dolgokkal. Még Bogdan Szpicin és Krutyikov szemében is értetlen kíváncsiság csillogott, s csupán Jermakov szemlélte az ismeretlen készüléket szokásos hidegközönyös tekintetével.

Belépett Uszmanov, ez a magas, széles pofacsontú férfi, aki munkaruhát viselt, bemutatkozott, s rögtön munkához látott. Az űrhajósok komor arca fokozatosan felderült. Csak úgy zúdultak a kérdések, élénk eszmecsere kezdődött. Nemsokára bekapcsolódott az eszmecserébe Bikov is, aki, mint minden mérnök, általános vonásaiban ismerte a rációlokáció és rádió-irányítás elveit.

Egy olyan berendezésről volt szó, mely alkalmas volt irányított, s igen nagy erejű, meghatározott rezgésszámú ultrarövid hullámú impulzusok keltésére – ezek pedig képesek áttörni a vastag porfelhőkön s a légkör fokozottan ionizált terein. Az impulzusok hosszúsága nem haladja meg a tíz mikromásodpercet. A szerkezet másodpercenként száz impulzust bocsát ki. Különleges berendezések késztetik az impulzussugárt arra, hogy spirál alakot írjon le, s néhány másodperc alatt befussa az égbolt teljes felső részét a horizonttói a zenitig, majd ismét a horizontig.

Ez a berendezés biztosítja, hogy az űrhajók tájékozódhassanak egy ismeretlen bolygó felett, melynek felszíne vizuálisan megfigyelhetetlen, s ahol a szokásos rádiólokációs eszközök az elektronikus zavarok és a magas ionizáció miatt tehetetlenek. Ezeket a jelzőberendezéseket sziklák csúcsán kell elhelyezni, nem messze a kényelmes leszállóhelyektől s más objektumoktól, amelyeket ajánlatos tájékozódási pontokként megjelölni. Adott esetben az expedíció fő feladatával összefüggésben, az első leszállóhely körül kell őket elhelyezni, az Urán Golkonda határán.

– És az energiaforrásuk? – kérdezte Jurkovszkij.

Uszmanov egy csomagot húzott elő aktatáskájából.

– Szelén-cérium rádióelemek – mondta –, kétszáz sejt egy négyzetcentiméteren. Elláthattuk volna még magukat neutron akkumulátorokkal, de úgy vélem, ez már fölösleges. Túlságosan nehézkesek. A félvezetős rádióelem jóval mozgékonyabb. A Hiuszra felraknak ötszáz négyzetmétert ebből a szövetből, s maguk csupán szétterítik és rögzítik az állomások körül... Ha a Golkonda környékén a talaj minden négyzetcentiméterére óránként 50-60 röntgennyi sugárzás jut, az előzetes számítások szerint ennél sokkal többre számíthatunk, akkor az elemek teljesítménye eléri a két-három ezer kilowattot. Jelzőállomásaink számára ez bőségesen elegendő.

Bikov bizalmatlanul megtapogatta a feszes, elasztikus hártyát, melynek félig áttetsző szövetében zavaros szemek látszottak.

A jelzőállomások felállítása igen egyszerűnek bizonyult.

– Semmi szükség, hogy szétszedjék a szerkezet legfontosabb aggregátjait – mondta Uszmanov. – Ez nem is kívánatos, Anatolij Boriszovics. (Jermakov biccentett.)

Amint látja, gyárilag lepecsételték őket. Működésükért laboratóriumunk felel. A többi viszont egyszerű. Elvtársak, jöjjenek közelebb és segítsenek... Igen, így, köszönöm.

Minden egységet gyűrűként egy hatélű rúdra fűztek, mint a gyerekek piramisjátékát. Az egyes részek néhány retesszel s a hornyokban csúszó csapokkal kapcsolódtak egymáshoz. Bikov magában megjegyezte, hogy az egész szerkezetben nem volt egyetlen csavar sem, legalábbis kívülről nem látszott.

– Most a hüvelybe helyezzék bele a rádióelem vezetékét.

A jelzőállomás ebben az állapotában felügyelet nélkül évtizedekig képes működni.

– Remek jelzőállomás, egyszerű – mondta Krutyikov, s közben az állomás hálósan kidagadó, óriási, szitakötő szemére emlékeztető csúcsát simogatta. – Hány kiló?

– Mindössze száznyolcvan.

– Nem rossz – erősítette meg Jurkovszkij. – Egy szó mint száz, a legbonyolultabb az állomás felállítása.

A felállításra három módszert jelöltek ki. Szilárd, sziklás felszínen igénybe vehették a rúd alján levő óriási tapadókorongot. Kevésbé szilárd kőzetben lyukat kellett fúrniuk, amibe beleengedték a rudat. Majd a furatot kitöltötték plasztikus anyaggal. S végül, ha a talaj futóhomok, magas rezgésszámú áram segítségével hatlábú monolitoszlopot égetnek bele, mely tíz méter mélyre hatol. S a rudat ebbe az oszlopba olvasztják be.

A jelzőállomások szerelését és felállítását még aznap a városon túl próbálták ki. Bikov lelkesülten nézte, ahogy a Jurkovszkij avatott keze a vibrofúróval pillanatok alatt mély lyukat vésett egy moha fedte gránitsziklába. Uszmanov kijelentette, hogy a furat remek – egyenes és ideálisan függőleges. Beleállították a rudat, s egy manométeres ballonból undorító szagú folyadékkal öntötték ki. A folyadék egy szempillantás alatt megkeményedett.

– Na, lássuk! – javasolta Uszmanov.

Bikov és Szpicin egymásra pillantottak, majd megragadták a rudat. Csatlakozott hozzájuk Dauge, majd Krutyikov is, de a rudat sem kirántaniuk, sem meghajítaniuk nem sikerült.

– Hát tessék! – jelentette ki büszkén Uszmanov. – Most pedig lássunk a szereléshez.

A Nap ismét ott lebegett a startállványok felett, amikor a Hiusz legénysége visszatért a szállóba.

– A legközelebbi napokban – jelentette be Jermakov – a legénység minden tagja ugyanolyan mesterien el kell, hogy sajátítsa a vibrofúró használatát, mint geológusaink, s bekötött szemmel is szét kell szedniük s össze kell rakniuk a jelzőállomást. Ehhez tüstént hozzá is fogunk.

Bikov. miután megebédelt, félrevonult szobájába, s nekilátott, hogy levelet írjon Ashabadba. Sűrű sorokkal teleirt hét oldalt, majd reménytelenül mélyet sóhajtott, és eldőlt a díványon.

A levél hosszúra és kínosan szentimentálisra sikerült. Pokolian szeretett volna rágyújtani. Bikov hasra fordult, s egy ceruzát dugott a szájába. Előszűr is, lefeküdhet és aludhat reggelig. Másodsorban, bemászhat a fürdőkádba... Az ördögbe Is, micsoda savanyú ötletek – lefeküdni, aludni, ledőlni... Határozottan felpattant, s elrohant a könyvtárba.

A hetes számú űrrepülőtér szállója megkezdte szokásos esti életét. Ajtók csapódtak. A hosszú folyosókon elegánsan öltözött emberek siettek. Lentről élénk zene hangjai szűrődtek fel. Mind a négy liftnél tömeg tolongott, s Bikov úgy döntött, hogy a lépcsőn megy fel az olvasóteremig. Vele szemben fiatalok vidám áradata zúdult lefelé. Bizonyára mind a klubba siettek.

A csöndes olvasóteremben Alekszej Petrovics kivett három könyvet a Vénuszról, egyet a fotonmeghajtás elméletéről, s átlapozta az Űrhajós legutolsó számát. Itt rátalált Krutyikov cikkére a bolygóközi űrhajók automatikus irányításáról, megpróbálta végigolvasni, de zavarodottan tapasztalta, hogy képtelen megérteni, túl sok benne a matematika.

– Funkcionál számítás... – dörmögte Bikov, s erőlködött, hogy legalább a következtetéseket megértse. – Azt a köpcösét!

„Ne nézzek be inkább Daugéhoz? – Jutott hirtelen eszébe. – S egyáltalán, mit csinál most a Hiusz legénysége? Ők is könyveket olvasnak a Vénuszról? Kétlem...”

Dauge nem olvasott. Borotválkozott. Állát természetellenes módon kifordította, s a villanyborotva zümmögése betöltötte a szobát. Amikor megpillantotta Bikovot, érthetetlenül dünnyögött valamit.

Alekszej belevetette magát egy karosszékbe, s bámulni kezdte Dauge hátát, a világoskék műanyag falat, a hatalmas, lapos tévéképernyőt, a távoli homályos mennyezetet.

Dauge befejezte a borotválkozást, s megkérdezte:

– Minek jöttél?

– Mi az, zavarok?

– Hát ezt azért nem mondanám... De most beszélnem kell Jurkovszkijjal. Teljesen hivatalos ügyben.

A fürdőszobába indult. Csobogott a víz, hallatszott, ahogy élvezettel dünnyög és prüszköl. Majd ismét megjelent, s közben frottírtörölközővel testét dörzsölte.

– Ne haragudj, Alekszej, de...

– Semmi, semmi, már megyek... – Bikov felállt, – Csak úgy benéztem, mert unatkoztam.

– Hivatalos ügy – ismételte Dauge. – De ha unatkozol, menj, keresd meg a pilótákat. Szerintem a tornateremben vannak. Bogdan a fölösleges zsírt hajtja le a navigátorról. Nézd meg, szórakoztató látvány!

– Aha, akkor isten veled! – Bikov már indult a kijárathoz, de útközben megállt. – Mondd, miért néz Jurkovszkij még mindig olyan dühödten rám?

Dauge hümmögött egyet, majd kelletlenül így szólt:

– Ne törődj vele, Alekszej. Először is, ő különben sem könnyű ember. Másodszor, mindig így bánik az újoncokkal, akiket nem ért az a megtiszteltetés, hogy centrifugakamrákban forogjanak, tíz napig üldögéljenek gázálarcban, nitrogéntartalmú gázkeverékben, ahogy ezt a felkészítő intézetekben teszik, harmadsorban... Tudod, a te helyedre eredetileg egy pilótát jelöltek ki. Vologya közeli barátját. Azután Krajuhin mégis úgy döntött, hogy téged választ. Világos?...

Egyszóval, mindez elmúlik, s a Földre már mint legjobb barátok tértek majd vissza.

– Kétlem – dörmögte Bikov, s az ajtót haragosan kitárva kiment a szobából.

Másnap megkezdődött a munka, nehéz munka, melytől válluk fáradtan sajgott, s ezt még a forró zuhany vagy az ebéd utáni pihenő sem szüntette meg azonnal. A legénység minden tagja két héten át gyakorolta a rádió-jelzőállomások felállítását.

Az állomás összeszerelését igen gyorsan megtanulták, miután mindegyikőjük mögött már gazdag mérnöki múlt állt. A vibrofúró azonban fölöttébb makacs szerszámnak bizonyult, töméntelen ferde, otrombán tágított lyuk éktelenítette a város környéki nagy hömpölyköveket, mígnem Jermakov kijelentette, hogy most már többé-kevésbé elégedett a kezdő fúrómesterek tudományával. Nem kevesebb gondot okoztak a legénység tagjainak a vákuumos tapadókorongok.

– Nem értem! – jelentette ki egyszer haragosan Bikov, s Daugéhoz fordult. – Minek pazarolunk annyi időt a fúrásra? Hiszen te tudsz fúrni és Jurkovszkij is... Ez talán nem elég?

Dauge különösebb érzelemnyilvánítás nélkül pillantott rá.

– Tegyük fel, hogy mi Vologyával nem jutunk el a Golkondáig...

Krajuhint ezekben a napokban csak reggelikor látták. Napokon keresztül lefoglalta az expedíció felszerelése, éjjelnappal a raktárakban, üzemekben s a rakétarepülőtér ellátórészlegeinél volt. Valószínűleg nem volt minden rendben. Az a hír járta, hogy elbocsátott valakit, egy másiknak megtiltotta, hogy a szeme elé kerüljön, amíg a hibáit ki nem javította. Beszéltek arról is, mit mondott a városi pártaktíva tanácskozásán, ahol borzasztóan leteremtette a repülőtér vezetőjét.

Bikov lopva figyelte Jermakovot. Az expedíció vezetője és az űrhajó parancsnoka hallgatag, tartózkodó volt, s valóban sohasem nevetett. Viszont a mosolya különös volt – csak az ajkával mosolygott. A szeme pedig közben még hidegebb lett, mint szokott... Bikov nagyon hamar meggyőződött róla, hogy Jermakov mosolya semmi jót nem ígér annak, akinek címzi.

Egyszer ebéd közben Dauge felállt az asztaltól, s a tányérján hagyott egy nagy szelet borjúhúst, amit az étkezési előírásnak megfelelően második fogásként kapott.

– Egy pillanat – állította meg őt udvariasan Jermakov. – Grigorij Johanovics, kérem fogyassza el a második fogást.

– Nem tudom megenni, Anatolij Boriszovics – szabadkozott Dauge.

– Én mégis nagyon kérem rá, hogy fogyassza el – mondta még udvariasabban Jermakov.

Dauge némán végighúzta a tenyerét a torka előtt. Ekkor Jermakov különös mosolyra fakadt.

– Nem szeretném megbántani magát, Grigorij Johanovics – mondta egészen halkan –, de komoly okom van rá, hogy attól tartsak, az ön hozzáállása a felkészülési rendhez arra kényszeríti az expedíciót, hogy megelégedjünk végső esetben egyetlen geológussal. Nem tehetjük meg, hogy akár egy, még ilyen kicsi esélyt is adjunk magunk ellen a Vénusznak. Még annyit sem, mint egy félbehagyott szelet borjúhús...

Dauge lángoló füllel ült vissza a helyére, s dühödten vágta bele villáját a szerencsétlen szelet húsba. Senki nem szólt egy szót sem, rá sem pillantottak. Az ebéd halotti csöndben ért véget, s Jermakov mindaddig nem vette le tekintetét Daugéról, amíg a felkészülési rend megsértője kenyérhéjjal ki nem törölte a tányérról a szósz maradványát is.

Bikov meglepődve tapasztalta, hogy ez az incidens, Jermakov szigorúsága még csak enyhe felháborodást sem váltott ki társaiból. Ellenkezőleg, Jurkovszkij még aznap este valamit hosszasan és állhatatosan magyarázott suttogva Daugénak, aki utána csupán sóhajtott egyet, s bűntudatosan széttárta karját.

A második hét végére Uszmanov elbúcsúzott a legénységtől, és elrepült. Krajuhin másnap a reggeli után így szólt:

– Mától kezdve mindenki úgymond a saját dolgához lát. Jermakov elvtárs, maga Szpicinnel és Krutyikovval fog együtt dolgozni, ahogy megbeszéltük. Akár már most is indulhatnak, a belépőiket elkészítettük... Jurkovszkij és Dauge, magukat kérem, várjanak meg itt. Most elviszem, sivatagi barátunkat, s visszajövök... Menjünk, Bikov elvtárs.

A bejáratnál nagy teljesítményű féllánctalpas terepjáró állt.

– Kérem – engedte előre Bikovot Krajuhin.

Helyet foglaltak hátul, a vezető mögött. Amikor a város elmaradt mögöttük, Krajuhin Bikevhoz hajolt, s megkérdezte:

– Beszélt Daugéval?

– Miről?

– Mindenről.

– Igen... beszéltem.

– Na és?

Bikov vállat vont. Krajuhinnak nem lett volna szabad ilyen hangnemben kezdenie. Nem a főnök dolga, hogy beosztottja lelkébe túrjon, ha nincs rá különösebb oka. A komoly emberek jobbnak tartják érzelmeiket magukban őrizni. Krajuhin egyébként, úgy tűnt, észre, se vette, hogy nem válaszoltak kérdésére.

– Most megismerkedünk az ön birodalmával, mérnök barátom – felelte rövid hallgatás után.

A kocsi néhány perc múlva megállt egy hosszú, ablaktalan épület előtt, melynek ajtaja az egész falat elfoglalta. Komor őr lépett hozzájuk, s ellenőrizte belépőjüket.

– Hívja ide a gépészt! – utasította Krajuhin az őrt.

Kiszálltak a kocsiból. Köröttük enyhén dombos síkság terült el, melyet ritkás, durva fű borított. Az égbolton zilált felhők kúsztak, apró cseppekben szemetelt az eső. Lábuk alatt víz cuppogott.

– Ez a tundra – sóhajtott a sofőr.

A kapu szélességű ajtó kitárult. Összekent kezét Krajuhin felé nyújtva, egy kezeslábast viselő, vidám férfi lépett hozzájuk.

– Tessék, elhoztam – dörmögte Krajuhin.

A kezeslábast viselő férfi Bikovra pillantott.

– Látom, látom! Nos, akkor menjünk.

Az épületben sötét volt. Krajuhin megbotlott valamiben, s fogai között szitkozódott. A gépész bűntudatosan köhintett.

– Nem volt még időnk bevezetni a villanyt, Krajuhin elvtárs. Holnapra azonban már minden rendben lesz.

– Holnap? És most itt majd a sötétben fogunk matatni, igaz?

Bikov szeme fokozatosan hozzászokott a félhomályhoz, s a fényt tompán visszaverő, széles, szürke tárgyra lett figyelmes maga előtt. Már látni lehetett a bordás lánctalpakat, a vezetőnyílást. a fényszórók kerek és vak szemét.

– Mi ez? – kérdezte.

– Ez a Fiú – felelte Krajuhin. – A mi lánctalpas terepjárónk. Kissé eltér az ilyenfajta gépektől, de majd gyorsan kiismeri. Fogjon nyomban hozzá... Maga meg mit áll Itt? – A gépészhez fordult. – Félórán belül legyen világosság!

– Értettem! – felelte megkönnyebbülten a gépész, s elrohant.

– Vegye magához a műszaki leírást és a kézikönyveket! – kiáltott utána Krajuhin. – Nos, ez minden. Maradjon itt s dolgozzon. Ebédidőre eljönnek magáért. – Elbúcsúzott, s a kijárat felé indult.

Amikor húsz perc múlva a mennyezet alatt éles lámpafény gyúlt, Bikov a lelkesedéstől felkiáltott. Az eddig ismert legtökéletesebb lánctalpas jármű állt előtte. Hatalmas méretű volt, akkora, mint az az óriás tankbatiszkáf, amelyet néhány éve látott az Össz-szövetségi Ipari Kiállításon, ugyanakkor hihetetlen könnyűnek, formásnak, sőt még talán elegánsnak is tűnt. Törzse hosszú, lekerekített, enyhén lapított volt, keskeny fara kissé felemelkedett, s alig lehetett észrevenni a gépen a nyílások és periszkópok kidudorodásait. S sehol egyetlen hegesztési varrat! A tervezői tehetség a Fiúban szerencsésen ötvözte egybe a nehéz szállítójárművek hatalmas erejét és a szupergyors, alommeghajtású terepjárók nemes vonalait.

– Ez igen! – dörmögte Bikov. s miközben körbejárta a terepjárót, leguggolt. – Ez mi? Egyensúlyozó rendszer... Remek! S a támasztókarokat be lehet húzni? Okos!

A gép hátuljánál megállt, és tenyerét a sima borítólemezre tette. A gép oldala meleg volt.

– Fel van töltve – nevette el magát jóindulatúan a gépész, aki Bikovot a garázs küszöbéről figyelte. – Akár most beleülhet s útnak indulhat.

Bikov összeráncolta homlokát.

– Korai még... elindulni – mondta. – Elhozta a kezelési leírást?

– Igen, tessék.

– Köszönöm.

Bikov hirtelen könnyedén bebújt az elülső vezetőnyíláson. A tető szárnyai összecsukódtak a feje felett.

– Hé, elvtárs! – kiáltotta a gépész. – Szükség lesz rám? Kopogtatott a nyíláson, de választ nem kapott. Vállat vont, és elment.

Ahogy a kézikönyvben állt, a Fiú kiváló terepjáró képességű tankjármű, mely kemény, mocsaras és homokos, valamint erősen tagolt terepen, légnemű, illette vízi közegben való közlekedésre készült, húsz atmoszféra nyomási és ezerfokos hőmérsékletet bír ki, s nyolcfős személyzet és tizenöt tonna áru szállítására alkalmas. Turbináinak összteljesítőképessége kétezer lóerő és kompakt urániumplutónium breaderről táplálkoznak. Voltak rajta infravörös fényszórók, ultrahangpuska, egy pár kihúzható mechanikus kézi manipulátor (majdnem olyanok, mint amilyennel az atomjárművek vezetői a reaktorok újratöltését végzik gépeiken a töltőbázisokon), kívül és belül fel volt szerelve sugárzásmérővel és radiométerrel s tucatnyi egyéb berendezéssel és műszerrel, melyek rendeltetését Bikov egyelőre csak homályosan tudta maga elé képzelni. A legénység, a rakomány, a gépek és a műszerek megbízható, a titánnál is szilárdabb, hő-és sugárzásálló műanyag páncélzat alatt rejtőzhetnek el.

A Fiú kormányzása alig tért el a Bikov által ismert rendszerekétől. Ismerősnek bizonyult a futómű is, de Alekszej lelkiismerete megnyugtatására elhatározta, hogy a legelsőtől a legutolsó csavarig szétszedi és összerakja a gépet. Az ebédhez és a vacsorához fáradtan, zsíros grafitkenőccsel összepiszkolva érkezett, mohón evett, rövid mondatokat váltott társaival, s sietve visszatért a garázsba, vagy lefeküdt aludni. Reggeli és ebéd után kocsi várta a bejáratnál. A személyre szabott torna-és higiéniai gyakorlatokat azonban semmiben sem sértette meg. Jermakov erre gondosan ügyelt.

A negyedik nap vezette ki Bikov először a Fiút a terepre. A hatalmas gép váratlanul könnyedén s szinte, zajtalanul gördült ki a kapun. Bikov meglepődött azon, milyen engedelmesen válaszolt irányítópulton fekvő ujjai legkisebb rezdülésére is. Az ügyeletes mosolyogva integetett neki. Bikov válaszul bólintott, bezárta maga előtt a vezetőnyílást, s gyorsított. A Fiú szinte repült a nedves tundrán, puhán himbálódzott, és enyhén megdőlt a dombokon. A közeli bozótból rémült kiáltozással madarak csaptak fel, s szürke gombócként villant meg egy nyúl. Az utat sűrű köd borította, be kellett kapcsolni az infravörös fényszórókat. A képernyőn hatalmas sziklák, magányos, furcsán torz fák halovány körvonalai rajzolódtak ki. Bikov hol a legnagyobb sebességre kapcsolt, hol hirtelen fékezett, éles fordulókat tett, egy helyben forgolódott a géppel, ilyenkor a lánctalpak alól patakokban csapódott ki s tapadt a periszkóp lencséjére a rozsdaszín iszap. Az automatikus tisztítókefék nyomban lesöpörték a sarat.

Váratlanul, miközben a Fiú teljes sebességgel száguldott, szögesdrót kerítés villant fel előtte. Bikov hirtelen jobbra fordította a kormányt, s fékezett, de már késő volt. Csattanás és csikorgás hallatszott, valami roppant a lánctalpak alatt, s a jármű megállt. Bikov kiugrott a gépből. A háta mögött mindkét irányban szögesdrót kerítés húzódott. A süppedő talajban világosan rajzolódott ki a Fiú lánctalpának nyoma – átvezetett a kerítésen. A hatalmas, szakadt résben szögesdrótdarabok és gerendaoszlopok himbálództak.

– Még csak ez hiányzott! – mérgelődött Bikov, s körbepillantott. – Hová a csudába kerültem?!

Figyelmét világos, kerek betonépítmény keltette fel, mely húsz méterre előtte tűnt fel a ködből.

– Hé, emberek! – szólalt meg halkan.

Senki nem válaszolt. Csupán az esőcseppek susogása hallatszott a fűben, s a drótháló csendes, panaszos csengése. Bikov egy percet habozott, majd határozott léptekkel a kerek épülethez indult. Szokatlannak tűnt az épület – sima, magas falában nem vágtak se ablakot, se szellőzőnyílást, csupán közvetlenül a föld szintjén látott egy kicsi, tárva-nyitva ásítozó, szögletes ajtót. Kissé oldalt a fűből kerek betoncső rozsdás tetővel fedett vége kandikált ki. Bikov az ajtóhoz lépett, s bekukucskált. Csak annyit tudott megfigyelni, hogy bent sötét és meleg van. Háta mögött fémes csattanást hallott, Bikov megfordult, s valami rossz álomhoz hasonló jelenetnek lett a szemtanúja: a cső nyílásának fedele kitárult, s a betoncsőből kerek, ezüstös fejű, szem nélküli kísértetalak mászott ki.

Mielőtt Alekszej végiggondolhatta volna, hogy hol látott már ilyen szörnyet, az alak lehajolt s ráugrott. Mintegy három méter volt közöttük a távolság, de a kísérteties lény egyetlen ugrással leküzdötte ezt. Bikov közben magához tért zavarából. Ráadásul a kísértetnek fogalma sem volt róla, mi is az a szambó. Néhány másodpercnyi ádáz küzdelem után Bikov a hátára döntötte őt, s néhány erőteljes pofont kent le neki oda, ahol a normális embernek rendszerint a feje van, majd éppen idejében ugrott talpra, hogy az ugyanebből a lyukból előbújó másik, hasonló szörnnyel összecsapjon.

Az ügy most új fordulatot vett. Itt már a szambó sem segített. Alekszej néhány megsemmisítő nyaklevest kapott, oldalvást a nedves földre zuhant, s számára szokatlan gyorsasággal, a lábánál fogva, elvonszolták valahová, mint egy zsákot. Nagyon nehéz ellenállást tanúsítani, ha keményen fogják az ember lábát. Bikov tisztában volt ezzel, és nem ellenkezelt, várta, hogy mi lesz tovább. A kísérteties alakok megálltak, de a lábát nem engedték el. Bikov az első összecsapásnál véresre zúzódott öklére támaszkodva megpróbált felállni. Lábdobogás hallatszott, s megjelent a harmadik kísértet. Bikov ekkor érezte, hogy lába kiszabadult. Nyomban megfordult, s az ütéstől még zúgó fejjel nagy nehezen felült.

Amikor körülnézett, rájött, hogy a Fiú háta mögött van. A kísértetalakok mellette álltak, s sietősen matattak a fejükön. Végül a csillogó gömbök lepattantak, s a meglepett Bikov ismerős arcokat pillantott meg – az izgatott Daugét, a komor Krajuhint és a dühtől sápadt Jurkovszkijt. Jurkovszkij kezét orrához emelte, belefújt, s Bikov felé mutatta összevérződött tenyerét.

– Idétlen alak! – jelentette ki csengő hangon. – Fajankó! Fejet visel a nyakán, vagy káposztatorzsát?

– Nyugodjon meg. Vlagyimir Szergejevics... – mondta Krajuhin. – Látja, hogy a szerencsétlen a váratlan esettől egészen eszét vesztette.

– Maguk azok? – Alekszej csak ennyit tudott kinyögni.

– Nem, nem mi vagyunk, hanem a rózsakeresztesek lovagjai! A nőbizottság képviselői!...

– Nyughasson már, Jurkovszkij!... Bikov elvtárs, gyorsan vezesse el innen a járművét... Dauge, csukja be a nyílást és az ajtót, s mondja meg nekik, hogy elmegyünk.

– Igenis! – Dauge isméi fejébe húzta a sisakot, s kilépett a Fiú mögül.

Bikov bemászott a terepjáróba, Krajuhin és Jurkovszkij, akik még mindig káromkodtak, követték.

– Hajtson vissza a kerítésen túlra és ott álljon meg! – utasította Krajuhin Bikovot.

A Fiú hátrálva elindult.

– Elég! Állj! Most pedig megvárjuk Daugét.

Bikov Jurkovszkijra sandított, aki óvatosan tapogatta dagadt orrát.

– Fáj? – érdeklődött együttérzően Krajuhin.

Jurkovszkij csak dühödten vicsorgott. A karosszéria lemezén bakancsok kopogtak, s a nyíláson beugrott Dauge.

– Teljesítettem, Nyikolaj Zaharovics – jelentette.

– Indulás.

Bikov megnyomta a billentyűket. Majd rövid töprengés után felkattintotta a kapcsolókat, beindította a motort, s távozott a pulttól. A Fiú könnyedén elindult.

– Hová mész? – kérdezte rémült meglepetéssel Dauge. – Akkor ki fog vezetni?

– A robotvezető – felelte bűntudatosan Bikov. – Nem ismerem a visszafelé vezető utat. Ugyan, ne nyugtalankodjanak! Hiszen a Fiú el van látva elektronikus berendezéssel, a girokompasz segítségével visszatalál.

Egy ideig némán utaztak. A gép pontosan, csak éppen fordított rendben végigcsinálta mindazokat a műveleteket, amiket Bikov félórával előtte tett.

– Magánál van a dózismérő? – kérdezte Krajuhin Daugétól.

– Van, Nyikolaj Zaharovics. De nincs rá szükség. Elfelejtettem mondani, hogy amikor Bikov a cellához lépett, azt már lezárták. Úgyhogy minden szerencsésen végződött.

Krajuhin megkönnyebbülten sóhajtott.

– Majdnem nagy kellemetlenségbe keveredett, Bikov elvtárs – mondta, s letörölte a verítéket kopasz homlokáról. – Tudja, hol kaptuk magát el?

– Fogalmam sincs... – Bikov rendkívül boldogtalannak érezte magát.

– A drótkerítés mögött, a föld alatt nagy teljesítményű, tritiumot előállító reaktor van. Ez termeli az üzemanyagot a Hiuszunk számára. A betontorony, ahová oly gondatlanul benézett, nem más, mint az urántisztítás közben keletkezett radioaktív hulladék temetőhelye. S éppen ma egy készlet uránrudat vettünk ki beolvasztáshoz. Ha oda bedugja az orrát...

– Ez pedig még egy sündisznónak is világos! – jegyezte meg nagy meggyőzőerővel Jurkovszkij. – Ha egy helyet szögesdróttal kerítenek körül, ez azt jelenti, hogy oda tilos a bemenet. De nem, ő csak bemászik a kerítésen át a lánctalpain! Képtelen közömbösen szemlélni a korlátokat, s oroszlánként veti rájuk magát.

Ez nagyon erős volt, de Bikov csupán összetörten sóhajtozott.

– Jurkovszkij észrevette magát, amikor a cellához közeledett, s odaugrott, hogy elcipelje, de egy kissé elkésett. Az igazat megvallva, mi már azt hittük, hogy baleset lesz.

– Fejvesztve rohantunk – mondta Dauge. – Úgy éreztem, hogy majd kiugrik a szívem a helyéről...

Bikov Jurkovszkij felé fordult, és akadozva ezt dünnyögte:

– Nagyon sajnálom, valóban... nem akartam... – s kétségbeesetten legyintett. – Az ördög tudja, hogyan történt! Tudják, borzasztóan megrémültem maguktól...

Jurkovszkij ajka megvető mosolyra húzódott. Dauge kuncogott.

– Szó, ami szó, remekül elkapta! Istenem, micsoda összecsapás volt!

– Hát, jól verekszik – nevette el magát Krajuhin –, a továbbiakban azonban legyen óvatos. A mi szakmánkban semmihez ne nyúljon puszta kézzel, s főképp kérdezés nélkül. Erről jut eszembe. Dauge még ma este választ magának egy védőruhát, s megtanítja a használatára.

– Istenemre, micsoda bunyó volt! – ismételte lelkesen Dauge.

Bikov gyorsan átült a helyére, s kikapcsolta az automatikát. A könnyű ködben elöl kirajzolódtak a lapos tetejű garázs körvonalai.

– S még valami – folytatta Krajuhin. – Igazából próbára kell majd tenni magát és a Fiút. Készen áll rá?

– Itt nem lehet igazából próbára tenni – dünnyögte Bikov –, tundra, mindenütt sík vidék, akár az asztal lapja...

– Semmi vész, én majd találok magának egy remek helyet, barátocskám! – Krajuhin aranyfogai megcsillantak a félhomályban.

Tűzpróba

Miután elkísérte Krajuhint és a geológusokat – a városból küldtek értük kocsit –, Bikov gondterhelten megvakarta a tarkóját, s visszatért a garázsba. A Fiú a kaputól két lépésre állt, esőpatakok csillogtak sima oldalán.

– Próbára tesznek! – jegyezte meg hangosan Bikov. – Nos, ha próba, akkor hát legyen.

Zsebéből elővette a gyűrött, olajtól átitatott kezelési utasítást, végiglapozta, sóhajtott s bemászott a nyíláson. Mint mindenki, Alekszej Petrovics Bikov sem szerette a vizsgákat, bármilyen formában került sor rájuk. Nagy igazságtalanságnak érezte, ha egy jelentéktelen, senkit sem izgató apróság, amellyel sohasem törődsz, miután a gyakorlati munkában semmi hasznát sem látod, egy sorba kerül a legfontosabb és legszükségesebb tudnivalókkal. Ő maga foglalkozást tartva egészen más módszert alkalmazott. „Legyen akár hétaraszos is a koponyájuk – mondogatta –, akkor sem tudják megjegyezni mindazt, amit a töméntelen könyvben és a táblázatokban kinyomtattak. Mert egyaránt megtalálhatók bennük a legfontosabb, az egyszerűen fontos s végül a szükségtelen dolgok – az, ami elöregedett, alighogy megszületett, vagy napjainkra veszítette el jelentőségét. S én, magától értetődik, nem fogom megkövetelni önöktől mindannak az ismeretét, ami a könyvekben, táblázatokban található. De barátaim, ha valaki nem fogja tudni mindazt, amit kutya kötelessége lenne tudni, az kérem, ne sértődjék meg rám azért, amit kap.”

Bikov, akit a közlekedési szerkezetek legjobb szakemberének tartottak, tekintélyével megvédte ezt a módszert még a legpedánsabb főnökök támadásaitól is. De ez még a Góbiban volt, hogyan lesz itt? Ezúttal neki kell vizsgát tennie. Igaz, Krajuhin nem tűnik könyvkukacnak és formalistának, de ki tudja megmondani, mit fürkész nagy fekete szemüvege mögé rejtőző apró szeme? S Bikov újra és újra végiglapozta az agyonolvasott kezelési utasítást, különösképp azt a részét, amely a különböző üzemzavarokat és javításukat érintette menetviszonyok közepette. Majd levette zekéjét, kezeslábast húzott, s bemászott a hajtóműházba.

A szállóba későn ért vissza, fáradt, de elégedett volt s majdnem nyugodt. Az ebédlőben már senki nem volt. Megvacsorázott (alaposan, sietség nélkül!). majd elindult, hogy megkeresse Daugét. Az első emeleten, a folyosón, amerre a szobák ajtajai nyíltak, ahol az űrhajósok laktak – megállt. Az egyik ajtó félig nyitva volt, s Jurkovszkij csengő hangja hallatszott, éppen egy Bagrickij-verset szavalt:

Úgy zúdul a szél s rohamoz fütyörészve,

s bárány-habot úgy ver

a bárkafenékre,

hogy bömböl az árboc,

a borda ropog:

– Hej. príma dolog!

Csuda príma dolog!...

Bikov benézett a szobába. Jurkovszkij pizsamában és házipapucsban félig hevert a díványon, kezét feje alá helyezte, s arcát az ablak felé fordította. Krutyikov összegörnyedve ült mellette, s egy rövid szárú, üres pipát szopogatott. Bogdan Szpicin az asztal mellett himbálódzott egy széken, s mosolygott valamin, amit egyedül csak ő tudott. Sem Dauge, sem Krajuhin. sem Jermakov nem volt a szobában.

... Úgy hajtsd meg a vérem

olyan hevesen,

otthontalan, ifjú,

vadálmú szívem.

hogy csillagesővel

esőzzön a vércsepp,

s fröccsenjen az űrbe,

akár a lövések...

Nagyszerű sorok voltak. Ráadásul a „páva” kitűnően szavalt. Volt valami nyugtalanító és vonzó mély, visszafogott erőről és izgalomról árulkodó hangjában, s Bikov önkéntelenül arra gondolt, hogy lám, ez a félelmet nem ismerő szép férfi bizonyára nagyon hasonlít az általa szavalt vers szerzőjére. Ugyanolyan nyugtalan és szenvedélyes, mint a költő, s ugyanúgy kész habozás nélkül feláldozni életét nagy és rendkívüli ügyekért. Bizonyára erre gondolt Krutyikov is. Hirtelen kihúzta szájából a pipáját, s figyelmesen Jurkovszkijra pillantott, mintha valamiről meg akart volna győződni. Csupán Szpicin himbálódzott tovább csöndesen, s mosolygott félig lehunyt szemmel.

...s fújjam lihegő,

dobogó-szívű mellel:

– Hej, Fekete-tenger!

nagyszerű tenger!... [2]

Jurkovszkij elhallgatott. Bikov ellépett az ajtóból, s továbbment. Dauge szobája üres volt. Az ágyon ott feküdt a speciális védőöltözék, amit Johanics bizonyára barátja számára hozott. Az esti égbolt vöröses visszfénye szétolvadt a sisak fényes gömbfelületén. Bikov már el akart menni, azonban egy fénykép vonta magára az asztalon a tekintetét. A fénykép ismerős volt, szomorú arcú szép asszony, nyakig zárt, kék ruhában.

„Masa Jurkovszkaja – jutott Bikov eszébe. Felsóhajtott. – Szegény Johanics! Lám, mit tett veled a szerelem. Te, aki pedig mindig vidám és jószívű vagy, és még a legkeservesebb percekben is tudsz tréfálkozni és nevetni... még most, néhány perccel az ismeretlenbe vezető start előtt sem tudod elfelejteni őt.”

– Éppen hogy most, ez a legutálatosabb benne! – dörrent hirtelen a másik szobában Jurkovszkij hangja. – Ilyen levelet küldeni, éppen most... Ne is nyugtatgass engem, irgalmas testvérem, szegény barátom!

– Micsoda arcátlan perszóna!

– Ne merészelj! – Bikov először nem jött rá, kié ez az éles kiáltás. – Ne merészelj így beszélni róla! Végül is ez egyáltalán nem tartozik rád!

– Rám is tartozik! S nem azért, mert a nővérem. Ez mindnyájunk ügye, Krajuhiné s minden társunké, beleértve a te vörös képű sivatagi barátodat. Ott, ahová megyünk, egymástól függ az életünk. Abszolút biztosnak kell hogy legyünk egymásban, én viszont most arra gondolok: ilyen állapotban lesz-e benned elég szívósság, életakarat? Nem hagysz-e bennünket majd cserben, Grigorij Dauge?

– Ne vedd szívedre, Vologya!

– Még hogy ne vegyem... Hát még nem ismerted ki őt, bájos húgocskámat? Hiszen nem ember, csak egy kakukk! Igenis, kakukk! Számítsd le a bájos pofikáját, mi marad belőle? Talán nincs más nő a világon? Hűségesek, szeretők, okosak... Minek ragaszkodsz hozzá?

Bikov lábujjhegyen visszament szobájába, s szorosan becsukta az ajtót. Dauge aligha fog ma a védőöltözékkel foglalkozni, különben neki sem volt hozzá túl sok kedve. Sok mindent végig kellett gondolnia. Levetkőzött, lefeküdt, szemét lehunyta. Az lesz a legjobb talán, ha próbál elaludni. Felállt, hogy leengedje a függönyt, de ebben a pillanatban belépett Dauge, Olyan volt, mint mindig, kissé zilált, nyakkendője félrecsúszott. Bikov felült és rámeredt.

– Már lefeküdtél? – kérdezte Dauge. – Hát a védőöltözet? Miért nézel így rám, Alekszej? Valami talán nincs rendben?

Kezét arcához emelte, majd a mellére pillantott.

– Ugyan, semmi... Én csak úgy... – préselte ki Bikov magából nagy nehezen a szavakat. – Azt gondoltam, hogy most már késő van...

– Soha nincs késő... Öltözz, megyünk. Ma meg kell ismerned a védőöltözetet, különben attól félek, hogy holnap nem lesz már rá időnk. Hol maradtál ilyen sokáig?

– A Fiúval vesződtem. Félek. Johanics... El fogok bukni a vizsgán.

– Miféle vizsgán?

– Hogyhogy mifélén? Amiről Krajuhin tegnap beszélt. Emlékszel, amikor tegnap hazafelé tartottunk...

– Á-á! Na, én azt hiszem, nem vallasz te szégyent, Alekszej. Remek vezető vagy, tudom.

– „Vezető”... Ahogy majd az úton jönnek a nehezebb feladatok...

Dauge csodálkozva pillantott rá.

– Ugyan, miért jönnének majd nehezebbek? Ne félj, Alekszej, kijut neked már holnap is úgy, hogy utána nyugodtan csavarni lehet majd belőled az izzadságot.

– Itt? Nem értem.

– Pedig nagyon egyszerű. Kísérleti útvonal lesz. Holnap teszel egy utat erősen tagolt terepen, mesterséges akadályokkal, ahogy a sportemberek mondanák.

– Egyedül?

– Valaki lesz veled, gondolom... Kész vagy? Menjünk. Dauge szobájában Bikov észrevette, hogy a fénykép már nincs az asztalon. Johanics levette az öltözéket az ágyról, s a padlóra fektette.

– Ülj le, Alekszej, és hallgasd, mit mondok. Ezt a lebernyeget VÖK-6-nak nevezik, azaz Krajuhin-féle védőöltözéknek, 6-os modell. Rendkívül tartós és hajlékony anyagból készült, melynek hosszú és bonyolult a kémiai elnevezése. Egyébként a műszaki zsargon „sziliket”-re egyszerűsítette le. Ez valamilyen szerves polimer szilíciumvegyület, melynek mesébe illően hosszú, fonálszerű molekulái vannak. Szakítószilárdsága hihetetlenül nagy. Azonkívül maximálisan tűzálló, s magától értetődik, hogy gáz-és vízálló is.

– Világos – mondta Bikov. A padlón guggolt, és érdeklődve gyűrögette és simítgatta tenyerében az öltözék rugalmas ujját.

– Ezt az öltözéket magától értetődően nem varrják vagy préselik. Készre öntik, olyannak, mint amilyen most, előre meghatározott nyílásokkal és zsebekkel a műszereknek, az élelmiszereknek és az egyebeknek.

A szilikátréteg kettős, mi több, az egyik réteg molekulasorának iránya merőleges a másikéra. Világos?

– Világos. A nagyobb szilárdság és szigetelés céljából.

– Pontosan így van. Térjünk át a sisakra. Látod, a tarkóhoz van rögzítve, de könnyen hátra lehet vetni. Tessék, így!

Bikov bepillantott a sisak belsejébe. Úgy ám! Kívülről a sisak csillogott, mintha nikkelből készült volna, belülről viszont teljesen átlátszó volt.

– Mi az ördög?

– Szpektrolit. különleges műanyagfajta – mondta Dauge. – Jól kitalálták, mi? Teljesen szabadon nézhetsz körbe vele. – Dauge leült mellé a padtóra, s ujjával megkopogtatta a sisakot. – Persze erre a célra, márminthogy belülről kiláss, másfajta átlátszó anyagok is megfeleltek volna, azonban a szpektrolitnak van még néhány felbecsülhetetlenül előnyös tulajdonsága. Először is, egy bizonyos módon polarizálja a fényt, ezért sötétben vagy félhomályban nyugodtan bármilyen erős fényforrásba belenézhetsz rajta keresztül, s mégis mindent látsz. A fény nem vakít. Azután a szpektrolit csak a spektrum látható sugarait engedi át. A hősugarakat, a röntgen-és a gamma-sugarakat vagy elnyeli, vagy teljességgel visszaveri. Harmadszor... mindegy, azt hiszem világos, hogy nagy dolgot vitt végbe Krajuhin.

– Ez pedig mi? Aha... membrán.

– Ez a járom a fülhallgatókkal. Rendkívül érzékeny membrán a rádióvétel számára, a járom pedig amortizátorként szolgál... arra az esetre, ha valahonnan fejjel lefelé lezuhansz. Ugyanitt a mikrofon az adóval s a félvezetős energiaforrással.

– Világos.

– Az egész öltözék hangszigetelt. S hogy a kintről jövő hangokat hallhasd, van itt egy készülék. A környező légkör sűrűségének megfelelően szabályozni lehet. Most a mi megszokott földi légnyomásunkra van beállítva.

– Értem.

– Nagyszerű! Az elméleti részt, azt hiszem, befejeztük. Most vedd csak fel, Alekszej... Várj csak, nem így. Lábbal lépj bele a nyakrészén át, most pedig erősítsd oda a sisakot.

Arra kérte Bikovot, hogy néhányszor húzza le és vegye fel a védőöltözetet, erősítse fel és vegye le a sisakot, s a lehető legkülönbözőbb tornagyakorlatokat végezze az öltözékben. Végül, amikor Bikovnak már körök jelentek meg a szeme előtt, s készen állt arra, hogy szívhez szóló szavakra fakadjon, Dauge megsajnálta.

– Jó, elég volt. Vetkőzz le! Egy valamire még figyelj, Alekszej. Itt az övén a kakaós, erőleveses és üdítőitalos termoszok fészke. Vezetékek nyúlnak tőlük a sisakba. A légzőkészülék és a szén-dioxidot elnyelő berendezés a hátrészre van erősítve. Itt vannak. S ne feledd, itt a hőszabályozó: ha hideg lesz, be lehet kapcsolni a fűtést. Itt van a sugárzásmérő. Ja, még valami... Az öltözék fel van szerelve egy nagyszerű berendezéssel: oxigénszűrővel. A legmérgezőbb légkörben is ha van legalább öt százalék oxigén, a szűrő átengedi azt a sisakba. Semmilyen más gáz nem jut át a szűrőn...

Bikov kikászálódott az öltözékből, s még egyszer figyelmesen végigvizsgálta.

– És a sugárzás? Megvéd a sugárzástól?

– Magától értetődik. Ebből a szempontból a sziliket pótolhatatlan.

– Miként a fotonrakéta „abszolút tükre”?

Letörölte homlokáról a verítéket, s Dauge mellé ült.

Barátja így szólt:

– Az abszolút tükör kemény és törékeny. Ruhaanyagnak nem alkalmas. A sziliket kellőképp megbízható. Például ma reggel mi, Krajuhin, Vologya és én, egy órát üldögéltünk benne a „temetőben”.

– Ne mondd!

– Komolyan. A hőmérséklet közel kétszáz fok volt, alfa-, gamma-sugárzás és még ilyesmi. S ennek ellenére remekül kibírta. Természetesen egy kicsit meleg volt benne...

Bikov csodálkozva csapkodta térdét. Kopogtak. Krajuhin lépett be. Bikov karosszéket tolt feléje.

– Nem, nem ülök le – mondta Krajuhin. – Ideje, úgymond, lefeküdniük. Mi a helyzet a védőöltözettel, Bikov elvtárs? Elsajátította?

– Azt hiszem...

– Tökéletesen elsajátította – erősítette meg gyorsan Dauge.

– Természetesen még egy kicsit gyakoroltatni kellene magát benne, de nincs idő rá. Erre sincs idő.

Krajuhin már nyúlt az ajtó kilincse után, de elengedte.

– A legfontosabbat elfelejtettem. Bikov elvtárs, holnap induljon a garázshoz, és térjen vissza ide a Fiúval.

– Értettem – felelte rekedten Bikov.

– Kimegyünk az űrrepülőtérre. Mutassa meg nekünk, mire képes ez a gép!

– Értettem.

– Jó éjszakát...

Krajuhin távozott. Bikov sóhajtott, és szintén búcsúzkodni kezdett. Az ajtóban kissé tovább tartotta a tenyerében Johanics kezét, s halkan ezt mondta:

– Én csak... hallottam, hogy levelet kaptál. Rossz levelet.

Dauge hallgatott.

– Én csak azért mondom, mert.., különben, ha szükséged lesz rám...

– Jól van... – Johanics komoran elnevette magát, s a kijárat felé lökte barátját. – Tessék, rám szálltak... az együttérző szívek, hogy az ördög vinné őket...

– Ne haragudj...

– Ugyan, dehogy, semmiség. Menj!

– Jó éjszakát!

– Még mindig szundikál, kedves barátom? – énekelte reggel Dauge, miközben lehúzta a takarót Bikovról. – Ideje, szépfiú, hogy felébredj!

– Hagyj! – mordult rá Bikov, és a fal felé fordult, édesen cuppogott, s térdét állához emelte.

– Estidő, emlékszel? Dühöng a hóvihar... most pedig már hét óra, s lent vár a kocsi.

– Nem... Mi? Hű, az ördögbe!

Dauge alig tudott félreugrani előle. Bikov a székhez pattant, s megragadta a ruháját.

– Várj csak, Alekszej, és a reggeli torna?

– Jó vicc! Milyen az idő?

Dauge felemelte a függönyt. – Csodálatos! Sehol egy felhő. Szerencséd van. Alekszej. De majd kapsz Jermakovtól.

– Miért? – érdeklődött Bikov ingét gombolva.

– Azért, hogy reggeli torna nélkül mész el.

– Nem baj, majd lenyelem. Na, én rohanok.

– A reggeli?

– Majd, majd...

– Legalább igyál egy kis tejet kenyérrel, te csudabogár! Különben Jermakov leállítja a próbautat.

– Na, még az kéne...

Az étkezőben Bikov kapkodva leöntött egy bögre tejet, a zsebébe dugott néhány fekete kétszersültet, s a kijárathoz rohant.

– Szerencsés utat! – Dauge a teraszról, kezét zsebébe dugva nézte a távolodó kocsit, ásított egyet, s visszatért a szállóba.

Bikov legnagyobb csodálkozására a Fiú megjelenése az utcákon, nem váltott ki különösebb érdeklődést a város lakóiból. A járókelők meglehetősen közömbösen nézegették a terepjárót, néhányan megálltak, hogy figyelmesebben szemügyre vegyék – de ez volt minden. Látszott, hogy a műszaki újdonságok itt nem lepnek meg senkit. Bikov a szálló előtt megállította a Fiút, s elindult, hogy jelentsen Krajuhinnak. A folyosón összetalálkozott Jermakovval.

– Megjött? Derék... – A parancsnok szürke, fürkésző szeme tetőtől talpig gondosan végigmérte a mérnököt. – Nem helyes, hogy megszegte a napirendet.

– Én...

– Megértem, hogy jó szándékkal. Azonban másfél-két óra múlva igen nagy feszültséget kell elviselnie, s ez a mai kilengés sokba kerülhet. Nemcsak magának.

Elhallgatott, majd hozzátette:

– Ha nem lenne olyan rendkívül erős a szervezete, most ragaszkodnék hozzá, hogy halasszák el a próbautat!

– Többé nem ismétlődik meg – dörmögte Bikov.

– Remélem. Az űrhajós munkarendjét az ország legjobb orvosai állítják össze, s bármilyen tapasztalt ember tucatjával hozhatna fel arra példákat, milyen szomorú eredményekre vezet a felkészülési rend legkisebb megváltoztatása. Ha pilóta lenne, ez a mai nap lett volna az utolsó napja az expedícióban. Szerencséjére maga nem pilóta, Vegyen be egy tabletta tanint. Most pedig menjünk, várnak bennünket.

Fent, Krajuhin dolgozószobájában összegyűlt a Hiusz teljes legénysége. S volt itt még Bikov számára két ismeretlen ember – a városi tanács elnöke s a városi pártbizottság titkára. Abból, hogy milyen tisztelettel viselkedtek Krajuhinnal látszott, hogy a városban óriási a BKÁB elnökhelyettesének a tekintélye.

– Ne pazaroljuk az időt, elvtársak – kezdte Krajuhin, miután Bikov éppen hogy befejezte a többiek üdvözlését, s helyet foglalt a sarokban. – Alekszej Petrovics, ma maga játssza a főszerepet. Méltóztassék, úgymond, kilépni a rivaldára. Kérem...

Bikov az asztalhoz lépett s megállt Krajuhin mellett. A titkár és az elnök barátságosan rámosolyogtak, Dauge kacsintott. Az asztalon nagyléptékű térkép hevert.

– A próbautat ebben a négyzetben végezzük... – Krajuhin ujja kört írt le a térkép északkeleti csücskében. – Milyen messze van innét ez a hely?

Bikov lehajolt.

– Lehet ötven kilométer.

– Rendben. Épp ennyire van szüksége a Fiúnak...

– Harminc-negyven perc...

– Remek. A megjelölt körzetben jelenleg számos, különböző formájú, mesterségesen előidézett terepakadály van, a térképen... hm... ezek nincsenek megjelölve. Az ön feladata, hogy mindnyájunkat elszállít erre a magaslatra, mi innét kísérjük figyelemmel útját, majd pontosan délről észak felé átszeli a körzetet, s ezt a patakot követve ismét visszatér a magaslathoz, itt. Világos a feladat?

– Világos.

– Figyelmeztetem: útközben mindenféle meglepetésben lehet része. Egyért legalábbis kezeskedem... Odaküldték az embereket? – fordult a városi tanács elnökéhez.

Az elnök bólintott.

– Egyszóval komoly próbatétel lesz. Jermakov elvtárs megy önnel. Legyen óvatos. Bátorság és körültekintés! S úgymond, fölösleges virtuskodás nélkül.

– Értettem.

– Én befejeztem. Van kérdése?

– Nincs.

– Hol a védőöltözete?

– Mindjárt idehozom, Nyikolaj Zaharovics.

– Hozza, de minél előbb. Egyelőre helyet foglalunk a kocsiban.

Negyedóra múlva a Fiú kikapaszkodott az északi dombvonulatra, s Bikov először az űrrepülőteret pillantotta meg. Ugyanaz az unalmas tundra, s lapos volt, akár egy asztal, s csak ritkán tarkították serteszerűen apró dombocskák. A síkságon csak helyenként ásítoztak kerek és csillag alakú vörhenyes foltok, amelyeken nem nőtt fű. Bikov a Fiút az egyik ilyen foltra irányította. A lánctalpak sima cuppogását néhány másodpercre tompa, szapora dübörgés váltotta fel, mintha egy vasból készült hordót görgettek volna kockaköveken.

– Itt űrhajók szálltak le – magyarázta Dauge, aki Alekszej háta mögött foglalt helyet.

– És ez mi?

Balról rozsdás sínek húzódtak, szögesdrót kerítés maradványai villantak, egy dülöngélő oszlop, rajta háromszögletű, fehér bádogtábla a felírással, 1 R. A drótkerítés mögött Bikov észrevett egy tágas, katlanszerű bemélyedést, melyet szürkésbarna, csomós massza töltött ki.

– Innen startolt öt éve a Hétfejű Sárkány – magyarázta Dauge. – Látod, a start helyét kerítéssel vették körül, mert a felszín radioaktív salakká égett össze. Az 1 R azt jelenti, hogy egy röntgen.

– Ezt azért még én is tudom – mordult fel Bikov.

A Fiú vágtatott a tundrán, megkerülte a jégtömböket, villámgyorsan elszáguldott a sekély vizű tavacskák között. Amikor a kilométeróra jelezte, hogy megtettek harminc kilométert, Jermakov megkérte a vezetőt, hogy adja át neki a helyét. Bikov átment az utasfülkébe. Minden nyílás tárva-nyitva volt. A városi tanács elnöke valamiről vitatkozott Krutyikovval, a pártbizottság titkára különösebb érdeklődés nélkül figyelte vitájukat. Krajuhin az ülés puha, szivacsos háttámlájának dűlve szendergett. Jurkovszkij és Szpicin a gép, törzsén ültek, s lábukat belógatták a nyíláson. Bikov bekukucskált a motorházba, hallgatózott egy darabig, körülnézett, majd visszaült Jermakov mellé.

A motor élesen felzúgott. A Fiú finoman lassított, s egy meredek lejtőn kapaszkodni kezdett felfelé.

– Megérkeztünk – mondta Krajuhin.

A motor még egy utolsót üvöltött, a jármű hirtelen megfordult s megállt. Mindnyájan kimásztak. Bikov szállt ki utolsónak. Egy magas kurgán legtetején voltak, melyet kemény, szürke-fű nőtt be. Alekszejnek, amikor lepillantott, furcsa látványban volt része. A síkság véget ért. Észak felé egészen a látóhatárig kősziklák és az égnek meredező hatalmas kőzettáblák követték egymást vad összevisszaságban. Széles tölcsérek, melyeket élesen megtörő gerincek vettek körül, vörös színű, fogazott, majdnem merőleges fal keresztezte ezt a káoszt, szabálytalan gránittömbhalmok következtek, majd ismét tölcsérek, falak, kőtöltések...

– Hát tessék – hallatszott Bikov háta mögül Krajuhin hangja –, Alekszej Petrovics, véleményem szerint ez a terepszakasz méltó az ön vezetői képességeihez és a Fiú kiváló tulajdonságaihoz. Mit gondol?

– Nagyszerű! – Bikov rezzenéstelen tekintettel nézett a Krajuhin szemét eltakaró fekete üvegbe. – Nekem megfelel. Megengedi, hogy induljak?

– Itt Jermakov a parancsnok. Tőle kérdezze.

„Ezzel engem ugyan nem ijesztesz meg” – gondolta Bikov s Jermakovhoz fordult, aki távcsővel a kezében a Fiú lánctalpán állt.

– Megengedi, hogy elkezdjem, Anatolij Boriszovics?

Jermakov biccentett, s könnyedén a földre ugrott.

– Vegye fel a különleges védőöltözéket – mondta, s hangját halkabbra fogva hozzátette: – Ne izguljon, nyugalom...

Bikov vállat vont, s bemászott a járműbe. Dauge már lépett is volna hozzá, de megtorpant és lassan visszaindult. Jurkovszkij félrehúzódva állt, fütyörészett, s hol lefelé, hol a terepjáró felé pillantott. Krajuhin a földre terített térkép fölött guggolt, s élénk beszélgetést folytatott a „városatyákkal”. Mihail Antonovics és Szpicin némán vesződtek egy rádiókészülékkel.

– Kapcsolja be a mikrofont, és engedje le a sisakot! – utasította Jermakov Bikovot, és helyet foglalt mellette.

Széles övekkel odaerősítették egymást az ülésekhez, s Bikov kérdőn tekintett a parancsnok műszerek fölé hajoló, ezüstösen csillogó sisakjára.

– Indulás! – hallatszott halkan a fülhallgatóból.

Alekszej ujjait az irányítópultra helyezte, s a Fiú először lassan, majd egyre gyorsabban és gyorsabban gördült lefelé a lejtőn. Lent felágaskodott, átbillent az első kavicshalmon, s belemerült egy tölcsérbe. A próbaút megkezdődött.

Bikovnak nem volt ideje az összehasonlításra, de valahol a tudata mélyén felbukkant egy mondat: „Mint egy béka egy futball-labdában”, s ösztönösen suttogva megismételte azt. A vezetőnyílás szögletes résében hol a kék égbolt, hol a fekete, szinte üszkös föld, hol egy gránitszikla mohos csúcsa tűnt fel. A Fiú egyik oldaláról a másikra dülöngélt, dübörögtek a köveken csúszkáló lánctalpak, a motor azonban egyenletesen és vidáman, akadozás nélkül zúgott. „Ezzel ugyan nem ijesztesz meg” – gondolta makacsul Bikov. A terepjáró üvöltve bukott bele egy mély árokba. A vezetőnyílásban zavarosan megvillant a barnás felszín, térdük felé zuhatagként ömlött a víz.

– Előre! – kiáltotta vidáman Bikov.

Az árok másik oldalán a Fiú egy kis időre megállt.

Néhány méterre előttük majdnem merőleges, vöröses agyagfal magaslott. „Tizenöt-húsz méter lehet – futott végig Alekszejen. – Majd meglátjuk.” A szeme szögletéből észrevette, hogy Jermakov belekapaszkodott az ülésbe. „Akár egy béka egy futball-labdában...”

A dombtetőről a terepjáró apró, szürke cserebogárnak tűnt, mely felszántott földön tör előre. A szürke bogár most felmászott a falra. Valamilyen érthetetlen módon sikerült néhány száz métert kúsznia felfelé, majd vörös porfelhőt kavarva lezuhant s a hátára fordult.

– Ó, az ördögbe – mormogta a városi pártbizottság titkára –, miért nem kerülte meg!

Dauge idegesen köpött egyet.

– Nem kerülheti meg – jelentette ki nyugodtan Krajuhin. – Ezt nem szabad. Figyelem!

Valami történt ott, a vöröses színű fal tövében. A bogár megmozdult. Törzséből hirtelen csillogó, ízelt lábak nyúltak ki, lassan behajoltak, s a hasára fordítottak a gépet. Egy pillanat, még egy... A Fiú három acélrúdjával a fal alapzatára nehezedett, a negyedikkel óvatosan támaszt keresett, s felhúzódzkodott a fal tetejéig, lánctalpaival belekapaszkodott s továbbindult, s menet közben húzta be támaszkodó karjait.

– Remek fickó! Ez igen! – kiáltott fel lelkesen Jurkovszkij. – Igazi mester!

– Lehet, hogy mégiscsak magunkkal visszük a fölöslegessé vált pilóta helyett? – jegyezte meg Krajuhin, és szeméhez emelte a távcsövet.

Bikov ujjongott. Minden a legjobban ment. A Fiú sorra vette az akadályokat. Lánctalpa alatt mállott a kő, fröccsent a mély, kerek gödrök híg iszapja, ágyúdörrenés-szerű hangot adva dőltek el a kősziklák, Jermakov, aki a térképen és iránytűvel követte az útvonalat, néhányszor megmutatta az irányt – Bikov enélkül feltétlenül eltévedt volna, jóllehet igyekezett pontosan egyenes vonalban vezetni a járművet.

– Mennyit tettünk meg, Anatolij Boriszovics?

– Másfél kilométer maradt hátra...

S ebben a pillanatban hirtelen, zajtalanul málnaszínű lángnyelvek csapódtak tel előttük. Bikov visszahőkölt, s megállította a gépet.

– Tessék, Itt van Krajuhin meglepetése – dünnyögte.

A tűz gyorsan terjedt. Azt hihették, hogy a kövek égnek.

A fekete füstfelhők vérvörös lángnyelvekkel keveredtek, melyek hol szétterjedtek a földön, hol magasan az égbe csaplak. A száraz, forró szél porfelhőket kergetett.

– Sűrített benzin! – mondta nyugtalanul Bikov. – Napalm! Jó kis ötlet...

Jermakov hallgatott. Bikov elnevette magát, leeresztette a szpektrolit nyílászárót, s a billentyűhöz ért. A Fiú teljes sebességgel belemerült a tűzviharba.

Amikor a látóhatárt zavaros, málnaszínű lepel borította be, a pártbizottság titkára köhintett, a városi tanács elnöke közelebb ment a rádiókészülékhez, Krajuhin pedig rendíthetetlen nyugalommal jegyezte meg:

– Utasításba adtam, hogy gyújtsanak meg ott néhány tucat benzineshordót. Alig hét-nyolcszáz fokos hőség lesz néhány percig. Csekélység. A Fiú ki kell hogy bírja, de vajon kibírják-e az idegek...

A Fiú kiállta, s az idegek is. A zsíros koromfelhőben a terepjáró belegördült az útvonal végét jelző kis folyócskába, majd megállt. Gyors hullámok csapódtak a jármű megfeketedett, lilás fényben csillogó oldalához, és gőzzel borították be. Sistergés hallatszott. A jármű páncélja fokozatosan lehűlt. Bikov megrázta Jermakov vállát, aki magatehetetlenül csüngött a biztonsági övben. A parancsnok azonban magánál volt.

– Átjutottunk... – motyogta gyönge hangon. – Szerencsésen átjutottunk – ismételte. – Örülök a sikerének... s az enyémnek is.

Bikov zavarodottan hümmögött.

A visszautat a patak mentén végig némán tették meg. S csupán amikor már a kurgán felé fordultak, amelynek tetején néhány alak integetett üdvözlőn feléjük, akkor szólalt meg a mérnök:

– Egy dolgot nem értek, Anatolij Boriszovics. Miért van itt a tundrában ez a pusztulás?

Jermakov sokáig nem válaszolt, a biztonsági öv csatjait gombolta ki. Majd kelletlenül megszólalt:

– Itt robbant fel fölöttünk egy rakéta,.. egy fotonrakéta, ennyi az egész.

– Én is arra gondoltam, hogy itt egy jó nagy robbanás történt...

Ez volt minden, amit a meglepett és megrendült Bikov ki tudott nyögni.

A késői ebéd után (a sikeres próbaút alkalmából egy kupica konyakkal tetézték meg) Krajuhin csendet kért, s bejelentette:

– Jermakovot és Bikovot egy hétre szanatóriumi gondozásra küldjük. Semmi munka. Kalandregények, séták és alvás. A többiek készülnek a Hiusz fogadására. Közölték velünk, hogy a rakéta elindult a Ciolkovszkijról, s öt-hat nap múlva nálunk lesz.

A Hiusz visszatér

Bikov azt álmodta, hogy Jermakov a garázsba vezette a Fiút. A terepjáró vörösen izzott, s a garázs hideg, bíborvörös lángban úszott. Bikov lekapta a falról a tűzoltókészüléket, Jermakov azonban elnevette magát, megrázta a vállát, s nem tudni miért, de „tegeződve” egyenest a fülébe kiáltott;

– Ébredj, Alekszej! Ébredj, hozzád beszélek!

Bikov ekkor vette észre, hogy Jermakovon csillogó klórvinil köpeny van, és voltaképpen nem is Jermakov ő, hanem Dauge. Bikov felült az ágyban, s megdörzsölte a szemét.

– Mi van?

– A Hiusz közeledik. Alekszej. menjünk fogadni.

Az óra éjjel kettőt mutatott. Az eget sűrűn borították a nehéz, sötétszürke felhők, csupán északon ragyogtak homályosan zavaros, rózsaszín csíkok. Ömlött az eső.

– Ki ment ki az érkezéshez?

– A mieink. Ráadásul a fél város.

Bikov az ablakhoz lépett. Az utcán emberek siettek, szaladtak: csörömpölve, méltóságteljesen kúszott el egy traktor, nagy kerekű, különös, ormótlan szerkezetet vonszolt maga után. Néhány autó megelőzte. Lent ajtó csapódott, s valaki haragosan felkiáltott:

– Miért nem hívattak eddig?!

Jermakov és a többi űrhajós már a hallban várt. Krajuhin a kijáratnál állt. Termetes alakja kiemelkedett a ballonkabátot és bőrkabátot viselő mérnökök ázott tömegéből. Száraz és határozott hangon oktatta ki őket, minden egyes szava, akár egy tálba vert szög.

– A város azért van, hogy felszerelje, fogadja és útnak indítsa az űrhajókat. Erről megfeledkeztek. Úgy gondolom, fel kell frissíteni az emlékezetüket. De ezt majd később.

Most, először is sürgősen kerítsék elő az összes kocsit. Másodszor, küldjék az embereket az állomásra. – Egy zömök, szakállas férfihoz fordult. – Ezért az állomásért a fejével felel!

– Igyekezni fogunk, hogy megoldjuk – dünnyögte a szakállas illető.

– Az összes dezaktiváló és tűzoltó berendezést helyezzék készenlétbe...

– Rendben, Nyikolaj Zaharovics, minden egyes számú készültségben van.

– Rendben. Én valahol a megfigyelőponton leszek, vagy ott a közelben. Igen... – Krajuhin egy pvc csuklyát viselő fiatalember felé bökött ujjával. – Az űrhajóról érkező összes rádióhíradásról azonnal tegyél jelentést.

– Értettem. Nyikolaj Zaharovics.

– Mehetnek... Maga pedig, Zajcsenko – Krajuhin most már foghegyről s kissé kelletlenül beszélt –, vegye úgy, hogy le van tartóztatva. S ha baleset történik, bíróság elé állíttatom, úgy bizony.

A férfi, akit Zajcsenkónak nevezett, kezét melléhez szorította.

– Nyikolaj Zaharovics!

– Megmondtam!...

– Engedje meg, hogy az állomásra mehessek, csak egy órácskára! – ismételte könyörögve Zajcsenko. – Igen, hibás vagyok... állítson a bíróság elé... De nálam jobban ott senki nem boldogul!

Krajuhin elgondolkozott.

– Na, jó... Menjen az állomásra. Majd az űrhajó megérkezése után tartóztatjuk le.

– Értettem!

– Mind itt vannak? – Végigpillantott az űrhajósokon.

– Menjünk, elvtársak.

Az utcán nyirkos, didergetően hűvös volt a levegő. Az autó már türelmetlenül zümmögött a bejáratnál. Az űrhajósok helyet foglaltak, s a jármű féllánctalpas, ponyvával fedett teherkocsik hosszú oszlopát előzte meg. Bikov halkan érdeklődött:

– Mi történt? Mi ez az állomás, amelyről Krajuhin beszélt?

– A rávezető irányjelző állomás... – Dauge Krajuhin hátára sandított. – Amikor egy csillagűrhajó a Földhöz közeledik, a pilóta három alapvető bázis-irányjelző állomásra támaszkodik. Az egyik közülük itt van a városban, a másik kettő a rakétarepülőtér másik két pontján, az óceán partján. Ezek azonban meglehetősen durva irányjelző pontok, tőlük az űrhajó még leszállhat a városra, az óceánra vagy valahol másutt. Nos, az űrhajó pontos ráirányítását szolgálja a leszállás helyén ez a bizonyos rádió-irányjelző. Zajcsenko a vezetője.

– Mégis mi történt?

– Tegnap a próbaüzemeltetés alatt leégett egy fontos aggregát, transzformátor, vagy valami ilyesmi. Kiderült, hogy az állomás nem kapott tartalék berendezést, az valahol eltűnt a raktárban. Óriási botrány! A legnehezebb pillanatban nem működik az állomás! Nem maradt más hátra, mint hogy bízzunk Ljahov tudásában.

– Ki ez a Ljahov?

– A Hiusz pilótája.

– És ha...

– Szerencsés esetben a tundrában száll le, vagy tíz kilométerre innen. Ez nem baj. Erre számítva épült a repülőtér. Leszállhat a tengerre is. Ha azonban a város fölé kerül...

– Nem kerülhet föléje! – jelentette ki határozottan Krutyikov. – Ne kelts pánikot, Grigorij Johanovics. Ljahov nem kezdő, észreveszi, hogy nem kapja meg a pontos rávezetés jeleit, s észak felé fordul. Egyébként természetesen botrányos dolog...

– Ma egész éjjel dolgoztak az állomáson, igyekeztek megjavítani. Lehet, hogy már készek? – Dauge ismét Krajuhin hátára meredt.

– Ljahov számára ennek nincs jelentősége – szólalt meg hirtelen Bogdan Szpicin. – Ljahov az űrhajót pontosan az űrrepülőtér közepén, az egyik irányjelző közelében teszi majd földre.

– Hogyan? – hunyorgott Krajuhin.

– Ljahov pontosan az űrrepülőtér közepén száll majd le – ismételte meg Szpicin, s összeszorította a száját, ezzel is mintegy jelezte, hogy a további vitát fölöslegesnek tartja.

Jurkovszkij köhintett, majd megszólalt: – Sajnálom a kis Zajcsenkót. Voltaképp nem őt, hanem valakit fölötte kellene megbüntetni. – Mindenki megkapja a magáét! – dohogott hátra sem fordulva Krajuhin. – Senki nem marad ki belőle. Azonban Zajcsenko lesz az első.

– Az űrrepülőtér parancsnoka...

– Megmondtam – Krajuhin végre megfordult, s Jurkovszkijra nézett –, mindenki megkapja a magáét... aszerint ami neki jár. Vlagyimir Szergejevics, maga azonban bizonyára elfelejtette, hogy Zajcsenko volt a dologgal megbízva.

Ez bizonyára nyomós érv lehetett, mert Jurkovszkij meg sem próbált tiltakozni. S többé senki nem szólt egy szót sem.

Az autó befordult s végigszáguldott a startálláspontok melletti betonozott, sík térségen. Jobbról a dombok lábához tapadva alacsony, széles építmények húzódtak, elülső faluk hiányzott, felettük a dombok mögött eltűnő magasfeszültségű vezetékek hálós árbocai meredeztek, s szürke, kupolaszerű tornyok.

– Fedezékek – dörmögte Szpicin.

– Hová tartunk, Bogdan?

– Az álláspontra. Megnézzük, hogyan száll le a Hiusz. Keskeny, egyenes autóútra tértek át. Az eső erősödött, patakokban mosta az üveget, áttetsző buborékok ugráltak az aszfalton. Az autó hirtelen lefékezett. Csuklyás, esőköpenyes férfi lépett hozzájuk, lehajolt, bepillantott az ablakon, s amikor megismerte Krajuhint, intett. Krajuhin kinyitotta az ajtót.

– A rádiósok régen átmentek?

– Legalább egy félórája, Nyikolaj Zaharovics.

– Ügyeljen, hogy senki mást ne engedjenek be!

Negyedóra múlva régi betonerődítmények megfigyelőállásaira emlékeztető, földbe ásott acélkupolák tűntek fel.

– Az álláspont – jegyezte meg Szpicin.

Réges-régen vagy harminc esztendeje ez a síkság volt az űrrakéták kísérleti repülőtere. A megfigyelők árkokban és fedezékekben húzódtak meg. Az óriási, felhőkarcoló méretű rakéták az irányítási rendszer pontatlansága következtében néha ahelyett hogy a magasba emelkedtek volna, oldalt dőltek, s tüzet okádva a síkságon ugráltak és kúsztak. Kezdetben áldozatok nélkül megúszták a dolgot, egyszer azonban egy több tonnás óriás egyenest az árokba zuhant. Kénytelenek voltak fedezékeket építeni – föld alatti vasbeton épületeket, melyekből körkörös megfigyelést biztosító kupolák emelkednek ki a felszínre. A fedezékek biztonságosak voltak, közvetlen becsapódásra számítva épültek.

A vezető bekanyarodott, s mély, vastagon befedett, betonozott árokba vezette járművét, s megállt.

– Menjünk – ajánlotta Krajuhin.

Világító falú, rövid folyosón végigmenve az űrhajósok alacsony, boltíves, félhomályos helyiségbe jutottak. Bikov érdeklődve pillantott körbe. Jobbról és balról néhány lépcsőfok vezetett a felülről acélkupolával fedett, kerek kis emelvényekre. Itt háromlábú állványok magaslottak, erős, negyvenszeres nagyítást adó periszkópokkal. Objektívjaik előtt az acélkupolában szögletes nyílások ásítoztak, melyeken bekandikált a szürke égbolt. Három bőrzekés fiatalember bűvészkedett a rádióállomásnál. Amikor Krajuhin belépett, az egyikőjük hozzálépett, s jelentette, hogy az irányjelző és lokációs állomásokkal létrehozták a kapcsolatot.

– Kérdezze meg, van-e valami hír a Hiusz fedélzetéről – utasította őt Krajuhin.

Szpicin felment az egyik megfigyelőállásba, s a nyíláshoz lépett. A többiek a falak mentén álló zsámolyokra ültek. A hangosan beszélő rekedten megszólalt:

– A Hiusz egyelőre hallgat, Nyikolaj Zanarovics...

Krajuhin, kezét esőkabátja zsebébe dugva, fel s alá járkált a helyiségben. Megállt, és figyelmesen nézegette a falon a régi, kifakult plakátot. A nukleáris energia részaránya az általános energiatermelésben 1960-tól 1980-ig, majd újból járkálni kezdett. A rádiósok együttérzőn pillantgattak rá. Jurkovszkij odasúgta Daugénak.

– Ideges az öreg...

A hangszóró ismét morogni kezdett:

– Figyelem, figyelem! Nyikolaj Zaharovics!

– Igen, hallgatom – felelt türelmetlenül Krajuhin.

– A Hiusz az űrrepülőtér fölött van. Megadom a koordinátáit, hozzáigazítva az önök helyzetéhez. A geodéziai azimut 8 fok... és negyven... negyvennégy perc... Magasság hatvan fok. („Az űrrepülőtér középpontjában száll le” – suttogta Szpicin.) Másodpercenként húszméteres sebességgel ereszkedik lefelé... – A fotoreaktorral?

– Igen, egyelőre azzal.

– Adja át az utasításomat: hatvan kilométeres magasságban kapcsolják ki a fotoreaktort, s álljanak át a hidrogén hajtóműre.

– Értettem... – Ezután szünet következett, majd a hangszóró ismét felmordult: – Végrehajtva. Nyikolaj Zaharovics, a Hiusz mentőkocsit és orvost kér...

Mindnyájan nyugtalanul fordultak a hangszóró felé.

– ...A fedélzetükön Divisek, egy beteg mérnök a cseh szputnyikról. Nagyon rosszul van.

– Intézkedjenek a mentőkocsi ügyében, s készítsenek elő egy repülőgépet Moszkvába. Az én gépemet. Mi van a mérnökkel?

– Sugárfertőzés...

Krajuhin halkan káromkodott.

– Tudják mit... Adják át Ljahovnak, hogy legyen óvatos. Emlékeztessék rá, hogy a nagy pontosságú irányjelző állomás nem működik.

– Már közöltük.

– És ő mit felelt? – kérdezte Szpicin.

– Nevetett.

A hangszóró elhallgatott. Krajuhin mellényzsebéből elővette vastag keretű, fekete szemüvegét, felvette, s kijelentette:

– Menjünk a periszkópokhoz.

A lencsékben szürke eget, szürke tundrát s a szomszédos megfigyelő-állomás szürke kupoláját pillantották meg. Az eső elállt, meleg, nyirkos szellő fodrozta a pocsolyák vizét, melyekből alacsony bokrok és hegyes fűszálak meredeztek. Bikov az órájára pillantott. Öt óra felé járt.

Mindnyájan hallgattak. Lassan múltak a percek.

– Fény! – kiáltott fel Krutyikov.

Az égboltot rebegő, ibolyaszín pír öntötte el. S az égbolt és a tundra látszólagos szürkesége nyomban eltűnt. Világosan kirajzolódtak a fel hők csipkés körvonalai. A földön szeszélyesen kanyargó, vakítóan fehér fénycsíkok futottak végig. A fény erősödött. A tundra fölött különös, fordított szivárvány jelent meg. Fehér és lila pontocskák villogtak a pocsolyákban. S fokozatosan erősödött, és a fülükbe hasított a vékony, magas sivítás. Bikovnak még a foga is belesajdult, befogta fülét, s a fejét rázta. A fény egyre élesebben világított, s a süvöltés elviselhetetlenül magas lett, s már alig lehetett hallani.

– Ljahov jelenti, hogy két perc múlva kikapcsolja a fotoreaktort – hallatszott el hozzájuk a hangszóróból egy mély basszus.

– Rég ideje már – dünnyögte Krajuhin.

A fény kialudt, s varázsütésre, egy szemvillanás alatt eltűnt a szivárvány s a vidám fényfelvillanások a pocsolyákban. Félhomály borult a tundrára. Egy perc múlva a szem azonban ismét hozzászokott a szürke egyhangúságához. S ekkor az eget vékony, ijesztő üvöltés töltötte be. Reszkettek a falak, panaszosan megremegett a megfigyelőrés acélból készült tolóajtaja. Azt hihették, hogy reaktív repülőgépek rajai húznak el egymás után fölöttük.

– Tessék, ott van! – kiáltotta Krutyikov. – Nézzétek!

Vöröses szikrák gyúltak ki a felhők alatt. Kerek, sötét folt jelent meg a magasban, s tüzet fröcskölve lassan ereszkedett lefelé. A szemük láttára nőtt. Nehéz dübörgés rázta meg a levegőt, öt keskeny és egyenes tűzsugár szakadt le árbocként a folt pereméről, s csapott a földbe. Párafelhő és sárrögök vágódtak a magasba. A nehéz, fekete test egy ideig lebegett a levegőben, könnyedén himbálózott az őt fenntartó öt narancsszínű lángoszlopon. Majd még lassabban, mint addig, párafelhők viharába merült, s eltűnt a szem elöl. A föld puhán megremegett, az üvöltés lecsendesült. Senki nem szólt egy szót sem, mintha mindenki a saját zúgó fülére figyelt volna. Ott, ahol a bolygóközi űrhajó leszállt nehéz, piszkosfehér párafelhő gomolygott és lengedezett.

– Micsoda leszállás! – nyögte ki lélegzetét visszafojtva Szpicin. – Én megmondtam!

– Így igaz – hagyta jóvá Krajuhin. – Mesteri leszállás. Menjünk, különben mindnyájan majd szétdurrannak a türelmetlenségtől.

A Hiusz lényegesen messzebbre ereszkedett le a megfigyelőponttól, mint ahogy azt kezdetben Bikov gondolta. A vezető maximális sebességgel hajtotta a kocsit, amilyent a göröngyös talaj csak lehetővé tett. S mégis legalább tizenöt perc telt el, amíg a gumik alatt felzizzent a forró, összeolvadt, még enyhén füstölgő föld. A Hiusz hatalmas kupolája a fél eget betakarta.

– Nézzétek csak – kiáltott fel ujjongva Szpicin –, hogyan szállt le, kijáratával a város felé! Remek fickó!

Mindnyájan kiugrottak a kocsiból, s felkapták fejüket... Bikov meglepődve és bizalmatlanul szemlélgette ezt az emberi akaraterő által a kozmikus dokkok fekete pusztaságában született szörnyet. Sem méretét, sem alakját tekintve nem látott még ehhez foghatót. Igaz, az első pillantásra a Hiusz talán egy teknősbékára hasonlított, ugyanúgy, mint modellje Krajuhin moszkvai dolgozószobájában. Közelről azonban ez a hasonlat eszébe nem jutott volna.

A bolygóközi űrhajó leginkább egy ormótlan ligeti pavilonra emlékeztette, mely öt vastag és ferde oszlopon nyugszik. Mindegyik oszlop víztorony nagyságú volt, s az alul homorú, felül domború, lencse alakú tetőt, a rakéta törzsét tartotta. A törzs alsó, homorú felülete tükrös volt, s aláérve Bikov a feje felett megpillantotta hihetetlenül eltorzított és megnagyított tükörképét.

Tükör... Egy csodás anyag leheletvékony rétege, mely a természetben bizonyára csupán a legsűrűbb csillagok mélyén fordul elő, s amelyet elképzelhetetlen furfanggal vittek fel a fényezett fémfelületre. Bikov úgy érezte, arcát gyönge, alig észlelhető meleghullám érintette meg. Tudta azonban, hogy ez a tükör hideg marad még a fotoreaktor működése közben is. A homorú felület közepén, tíz-tizenöt méter magasan ásítozó fekete lyukból fröcsköl kifelé a felizzított plazma, s ott, ahol Bikov most áll, ott indul be a csupasz atommagok őrült szintézisreakciója. Bikov idegesen megrántotta vállát, s kisietett a szabad ég alá. Talán életében most érezte meg először, micsoda óriási erőket állított szolgálatába az ember.

Valami ott fent felzümmögött, s Bikov egy óriási, oldalán vöröskeresztet viselő helikoptert pillantott meg, amint a Hiusz felett lebegett.

– Az operatív segítség a legfontosabb – dünnyögte Jurkovszkij. – De vajon miért nem jönnek már ki?

Mintha szavaira válaszolnának, hirtelen két reaktorgyűrű között, úgy hívták a toronyszerű oszlopokat, a rakétatest szélén kinyílt egy kerek nyílás, s egy sápadt, fehér mosolygós arc jelent meg.

– Vaszja! Ljahov! – üvöltötte el magát Szpicin, ugrálni kezdett s hadonászott.

– Szervusz, Bogdan! Üdvözlöm, Nyikolaj Zanarovics! Szervusztok, barátaim!

– Másszatok már ki, csavargó űrpilóták! – reccsent fel Krajuhin hangja. – Mit vacakolnak ott, Ljahov?

– Egy pillanat. Mentő van?

– Tessék, ott van. – Szpicin a közelben földet érő helikopterre mutatott, ahonnan néhány fehér köpenyes ember rohant feléjük.

A nyílásból fémes csendüléssel hajlékony hágcsó repült ki.

– Fogadják a beteget! – kiáltotta Ljahov.

Négy vékony, áttetsző zsinóron egy függőágyban óvatosan a földre engedtek egy lepedőbe csavart férfit. Bikov kézbe kapta, és a betegszállítók segítségével a hordágyra fektette. Csodálkozva és szánakozva vette észre, hogy a beteg arcán könnycseppek folynak.

– Zemi – suttogta a beteg. – Zemie, modré nebo... Kék...

– Igen-igen, Divisek elvtárs, a Föld! – Krajuhin a beteg fölé hajolt. – Most már minden rendben lesz. Néhány óra múlva Moszkvában lesz, meggyógyítják, majd onnan mehet haza, pihenni.

– Dekuji Soudruhu...

– Adja tovább az utasítást – fordult Krajuhin az orvoshoz –, hogy a beteget haladéktalanul, azaz miután saját eszközeinkkel elsősegélyben részesítettük, szállítsák el az én repülőgépemen.

– Értettem, Nyikolaj Zaharovics.

Közben Ljahov és két útitársa szintén leereszkedtek a földre. Sietve köszöntötték barátaikat, s a hordágyhoz mentek.

– A viszontlátásra, Jan! – mondta Ljahov. – Ne lazsálj, gyógyulj meg gyorsan, s aztán gyerünk dolgozni, barátocskám!

Egy sovány, kerek képű, méreténél nagyobb kezeslábast viselő asszony megsimogatta a cseh arcát.

– Gyógyuljon meg mielőbb, Divisek elvtárs. Üdvözlöm a családját.

– Dekuji soudruhin... Köszönöm, köszönöm – dörmögte Divisek, s sovány ujjaival megszorította a feléje nyújtott kezeket. – Nagyon sok köszönöm!

Tekintetükkel mindnyájan némán követték az elszálló helikoptert. Ljahov a kitisztuló égboltra pillantott, a távoli dombok homályosan kirajzolódó vonulatára, s gyöngéden elmosolyodott.

– Lám, ismét a Földön vagyok – mondta. – Ismét otthon... Micsoda gép, barátaim! Micsoda gép!

– Egy kis türelmet, barátaim... – Szpicin megragadta Ljahov vállát, s odakísérte a kerek képű asszonyhoz. – Csokan, állj át Vera bal oldalára, kérlek...

Az expedíció harmadik tagja, egy magas, hallgatag kazah összeráncolta homlokát. – Megint lefényképezel?

– Igen-igen...

Szpicin hátrált, s közben le nem vette róluk tekintetét, majd előhúzott egy miniatűr filmfelvevő gépet, s guggolva leforgatott néhány métert.

– Elég volt! – állította meg Szpicint Krajuhin haragosan. – Tüstént be az autóba, s gyerünk be a városba pihenni! És egy szót sem akarok hallani! Majd este beszélgetünk.

– Egy percre, Nyikolaj Zaharovics... – Ljahov Bikovhoz fordult. – Ha nem tévedek, maga az expedíció új tagja?

– Igen, ismerkedjenek meg – kapott észbe Krajuhin.

– Alekszej Petrovics Bikov. Vegyész, nukleáris mérnök, járművezető. Vaszilij Szemjonovics Ljahov pilóta... Verocska, jöjjön ide. Vera Nyikolajevna Vasziljevszkaja navigátor. Csokan Kunanbajev fedélzeti mérnök.

– Bikov és Ljahov legénysége kezet szorítottak.

– Úgy – zárta le Krajuhin. – Most pedig, irány a város!

– Este majd találkozunk – biccentett kedvesen Bikovnak Ljahov.

– Anatolij Boriszovics, mi egy órácskára még itt maradunk – fordult Krajuhin Jermakovhoz. – Megszemléljük a Hiuszt. Maga is, Bikov. Mellesleg, beszélünk majd az ellátórészleg vezetőjével. Éppen erre tart... A többiek elmehetnek.

A síkságon féllánctalpas teherautók, traktorok és kerekes emelőrudak oszlopa közeledett a Hiusz felé.

– Mondják meg nekik, alaposan nézzék meg a hármas reaktort – figyelmeztetett Csokan. – Rendkívül alaposan. A relérendszerben valami nem stimmel... Na, rendben –, holnap majd én személyesen mondom meg nekik.

Elmentek, s Bikov izgalomtól hevesen verő szívvel Krajuhin és Jermakov nyomában felkapaszkodott a rugalmas, de szilárd hágcsón. A szögletes kamrában, ahová a nyílás vezetett, Krajuhin így szólt hozzá:

– Itt van az előtér, a keszonkamra, hogy kiléphessenek a levegő nélküli térbe vagy mérges légkörbe. Ugye, szűkre sikerült?

– Ugyan, dehogy... nem hinném – dünnyögte határozatlanul Bikov. –

– Szűk, igen szűk! – morgott zsémbesen Krajuhin. – Sok mindenre nem voltak tekintettel, amikor tervezték. Ha majd túlleszünk a ki-és berakodáson, akkor meglátják. Tíz-és száztonnányi terhet kell három ilyen tűfokon átjuttatni. – Ujjával a nyílás felé bökött. – Benn a hajóban pedig még rosszabb a helyzet. Az átjárók szűkek, válaszfalak és rekeszzáró ajtók zárják le őket.

– A légmentes szigetelés és a meteoritok elleni biztonság szempontjából viszont előnyös – jegyezte meg Jermakov.

Átmentek a kamrán, s egy fényesen megvilágított folyosó bordázott lépcsőfokain felfelé indultak.

– A termonukleáris rakéta, úgymond, még új dolog – magyarázta Krajuhin. – Számtalan lehetőségét és előnyét még nem vettük figyelembe, a régi szokás szerint terveztük, ahogy a többi rakétákat. A rutin, mit is tehetsz ellene... – Hanem itt valami új dolog kezdődik...

Krajuhin meglökött egy nehéz acélajtót, s egy tágas helyiségbe kerültek, mely Bikov számára ismeretlen műszerekkel és kapcsolótáblákkal volt teletömve.

– Ez itt a kormányosfülke – mondta Krajuhin. – Ott pedig – a bejárattal szembeni falra mutatott –, a titánburok mögött található a Hiusz szíve, a fotoreaktor.

Egy speciális berendezés hozza létre a plazmaáramot és a csupasz tritonoknak, a szupernehéz hidrogénnek az áramát, mely minimális adagokban, másodpercenként néhány ezernyi nagyságban lökődik ki. Nagy teljesítményű elektromágneses mező, öt mágnestekercs hozza létre a reaktorgyűrűk fölött, erősen lefékezi a plazmacsomókat, melyek eredményeként bennük termonukleáris reakció megy végbe. A fékezéspont a parabolikus tükör fókuszában van, a Hiusz törzsének alsó felületén. Az elektromágneses rezgések, neutronok, héliummagok és a reakcióban részt nem vevő tritonok sűrű folyama a tükörhöz csapódik, s óriási vonóerőt hoz létre... Természetesen – tette hozzá Krajuhin rövid hallgatás után –, ha nem lenne ez az „abszolút visszaverő” felület, az űrhajó törzse azonnal átégne. Az első Hiusz ezért gyulladt ki, mert valahol megsértették ezt a védőréteget.

– Ezt még nem tudjuk – szólt közbe szárazon Jermakov.

A navigációs fülkében lépdelt, a műszereket nézegette, s valamit jegyzetelt a noteszébe. Krajuhin némán ajkát rágta.

– A fotonrakéta új dolog – mondta. – Hatalmas eredmény. Az emberiség jövője... – Lekapta szemüvegét, s kerek szemét Bikovra meresztve törülgetni kezdte az üveget. – „A kegyes természet nyilván tudja, miért nem akarja, hogy földi világunkat szerény paradicsommá változtassuk. Mi ebben megnyugodtunk, de miért késztet bennünket arra, hogy új világokat hódítsunk meg, azokat az utolsó és távoli világokat, melyekhez a kulcs a fotonrakéta lehet.” Több mint fél évszázada mondta ezt egy fölöttébb bölcs német: a fotonrakéta akkor még távoli álomnak tűnt. Most az utolsó, a legtávolabbi világoknak ez a kulcsa a kezünkben van. Igazából azonban még nem tanultuk meg használni. Sok, még igen sok tökéletesíteni való, érthetetlen dolog van. S sok a rutin. Például ezek az atomrakéták a Hiuszon. Fotonmeghajtásnál az atomrakéta olyan, mint a legmodernebb gépkocsi elé fogott gebe.

– De hiszen a Hiusz másképp nem startolhatna a Földről – vetette közbe félénken Bikov.

Krajuhin ismét az orrára ültette szemüvegét.

– A közeljövőben bizonyára eltekintünk a földi starttól. A Hiuszok mesterséges bolygókról indulnak majd útnak.

– Világos – mondta Bikov. – Egyelőre a Hiusz közönséges rakétahajtóanyagot vesz fel?

– Igen keveset. Teljes súlyának alig egyötödét. Csak azért, hogy elszakadjon a Földtől, kijusson a légkör sűrűbb rétegeiből, melyek könnyen radioaktív szennyeződést kaphatnak. Azután bekapcsolják a fotonhajtóművet. A Hiusz nem ismeri a súlytalanság állapotával összefüggő kényelmetlenségeket. Állandó gyorsulással repül, azaz másodpercenként tízméteres gyorsulási értékkel, ugyanolyannal, mint a tömegvonzás kiváltotta gyorsulás a Föld felszínén. Ily módon a Hiusz legénysége megszabadul a súlytalanságtól és minden kellemetlen következményétől. A Hiusz, legalábbis a bolygóközi űrrepülésekkor, nem ismeri a tehetetlenségi repülés hosszú és bánatos esztendőit.

Gigászi sebességre képes felgyorsulni, s a bolygók közötti távolságokat napok, hetek alatt teszi meg.

Éppen a Hiusz a kulcs a „legutolsó, távoli világokhoz”.

– A Hiusz kulcs a nagy bolygókhoz – jegyezte meg különös, fojtott hangon Jermakov.

Egy műszer fölé hajolva állt, s ezért Bikov nem láthatta arcát.

Krajuhin összeszorította az ajkát.

– Menjünk, Bikov elvtárs – mondta komoran. – Megmutatom magának a többi helyiséget.

Bejárták az egész űrhajót, benéztek a lakófülkékbe, a legénységi társalgóba, a raktárhelyiségekbe. Minden a lehető legegyszerűbb, szinte csupasz volt. A lakószobában csupasz, puha falak, széles, rugalmas övekkel ellátott kihúzható ágyak, beépített szekrények, szilárdan a rugalmas padlóhoz rögzített alacsony és puha karosszékek. A társalgóban nagy, kerek asztal állt, körötte puha fotelek, a puha falban beépített büfé és könyvespolc. Az asztalon egy nyilván ottfelejtett papírlap hevert, rajta girbe-gurba sorokkal valamiféle számítás. Krajuhin belenézett, aztán eltette.

– Csokan – állapította meg nevetve. – A matematikus...

Amikor visszatértek a nyíláshoz, a Hiuszt már gépek és emberek vették körül. Jermakov valamit mondott a kiszolgálórészleg vezetőjének, az bólogatott, kérdéseket tett fel, s menet közben utasításokat osztogatott körötte tolongó munkatársainak. Mind fiatal emberek voltak, nyilván nemrég jöhettek ki az egyetemről.

– Menjünk haza – mondta Krajuhin. – Ha holnap befejezik a reaktorok újratöltését, holnapután megkezdjük a berakodást.

– Igen! – kapott hirtelen észbe Bikov, miközben helyet foglalt a gépkocsiban. – Teljesen elfelejtettem. És a Fiú? Hová rakják be?

– Felülre – felelte Krajuhin. – A Fiú a Hiusz tetején utazza végig a világűrt. Úgy...

– Hmm... – kezdte volna Bikov, de elakadt, s többé nem kérdezősködött.

„Mint hajdan Argosz, elmegyünk...”

Ljahov jelentését másnap hallgatták meg. A hetes számú repülőtér parancsnokának tágas dolgozószobájában az űrhajósokon kívül a rakétarepülőtér alig harminc munkatársa, a kozmikus űrhajósdokk mérnökei, a Bolygóközi Űrrepülés Bizottságával kapcsolatban álló tudományos kutató-és tervezőintézetek képviselői fértek el. A sápadt, de mosolygó Ljahov gyorsan, szabatosan beszélt, s a nagyobb nyomaték kedvéért ceruzájával kopogott a naplót és feljegyzéseit tartalmazó bőrmappán.

A kísérleti repülés tervének megfelelően a Hiusz a start után húsz órával a Naphoz viszonyítva mozdulatlan helyzetet vett fel, majd másodpercenként 9,6 méteres gyorsulással elindult a Vénusszal való találkozási ponthoz, s közben megkerülte a Napot. Pontosan a távolság felét megtéve, másodpercenként négyezer kilométeres sebességet ért el (élénkség a hallgatóság soraiban), s ekkor Ljahov a bolygóközi űrhajót tükrével a találkozási pont felé fordította, s elkezdte a fékezést. Nyolc és fél nap múlva a Hiusz odaért a Vénusz egyik szovjet szputnyikjának a pályájához, s néhány óra múlva kikötött a Ciolkovszkijon. A továbbiakban a kísérlet programját követve Ljahov közel egy hónapig manőverezett a Vénusz körül, ellenőrizte a fotonrakéta működését minden lehetséges terhelés mellett, meglátogatta a Vénusz más államokhoz tartozó mesterséges holdjait, leszállást hajtott végre a Venitán, a Vénusz parányi természetes holdján, s végül visszaindult, de előbb a fedélzetre vette a cseh állomás beteg mérnökét.

Ljahov beszámolt a fotonreaktor működéséről, a Dopplereffektus felhasználásának eredményeiről a fotonrakéta sebességének meghatározásában, elmondta elképzeléseit a meteoritelhárító berendezésről. („Sajnos... vagyis pontosabban... szerencsénkre nem volt módunkban működés közben kipróbálni őket.”) Közölte a Föld-Vénusz pályán elhelyezkedő kozmikus porfelhők legújabb koordinátáit. Külön figyelmet szentelt Ljahov néhány, az űrrepülés ideje alatt tapasztalt és megmagyarázhatatlan jelenségnek.

Észlelték a rádió-és tévékapcsolat ok nélküli megszakadását, a bolygóközi űrhajó törzsének nagy rezgésszámú vibrációját és az ebből adódó felvillanásokat, a tükör fókuszában a fékező mágneses mező kismértékű sérülését. Mindez közvetlenül a fékezés megkezdése előtt történt, vagyis maximális sebesség mellett. Ljahov abbeli meggyőződésének adott hangot, hogy ennek éppen a bolygóközi űrhajó kolosszális sebessége az oka – olyan sebesség, melynél át kell állni a relativista mechanikára.

Egészében a Hiusz beváltotta a hozzá fűzött reményeket. A próbarepülés után kiderült, hogy „gyáva és korlátolt” ellenfeleinek véleménye ellenére a jövő már a fotonrakétáké. (Taps, helyeslő közbekiáltások.) Még a fotonreaktor és az abszolút tükör ilyen primitív és közvetlen összekapcsolása is óriási lépés előre az űrhajózási technikájában.

A Hiusz apróbb konstrukciós hibáit bőségesen ellensúlyozták vitathatatlan érdemei és előnyei: gyakorlatilag kimeríthetetlen hatótávolsága, az energia felhasználása, valamint a legénység életére és egészségére káros túlterhelés nélkül száll fel és le, független a közbeeső bázisoktól, és van még számos, kevésbé fontos jó tulajdonsága.

– ...s én pedig, barátaim, bűnös lélek – fejezte be Ljahov –, még arra is gondoltam: „Ne próbáljam meg a leszállást a Vénuszon?” – Nevetés, zaj a teremben.

Krajuhin haragosan ráncolja homlokát. Jurkovszkij öklét rázza Ljahov felé. – Miért ne? Senki nem tudta volna meg... Elegendő volt azonban közelről rápillantani erre a kedves bolygóra, hogy eszembe jusson, mi a fegyelem. Nem, bizony így igaz, a fegyelem nagyszerű dolog. Eddig még sohasem repültem olyan bolygókra, melyeket ilyen sűrű légkör vesz körül, s be kell ismernem... nem nézett ki valami biztatóan.

Ljahov után a navigátor Vera Nyikolajevna szólalt fel. Kék ruhájában s zavartan kipirult, kerek arcával vonzó teremtés volt. Felsorolta a fotonmeghajtású bolygóközi űrhajó „egyenes röppályájára” állításának néhány optimális változatát. Kiderült, hogy a Hiuszon felszerelt elektronikus pályaelem-meghatározó számítógép nem felel meg teljes egészében az új, „egyenes röppályájú” űrhajózás követelményeinek. A navigátor és az operátor a Nap zavaró hatása miatt állandóan módosításokat kellett hogy végezzen, amire például nem volt szükség az orbitális röppályák esetében. Vera Nyikolajevnát félbeszakította egy dús hajú, bajuszos fiatalember, a Számító-és Feladatmegoldó Berendezések Intézetének képviselője, s hozzákezdett, hogy megmagyarázza Krajuhinnak, mit készített elő a kérdés megoldására intézetük. Hevesen és zavarosan beszélt: Krutyikov s az egyik mérnök váratlanul belekötött, s parázs vita tört ki közöttük. Senki nem szakította félbe őket, s Bikov már arra gondolt, a számító-és feladatmegoldó berendezés a fotonrakéták legfontosabb berendezése, ám egy perc múlva meglepődve tapasztalta, hogy az illedelmes és ünnepélyes tanácskozás úgy szertefoszlott, mintha nem is lett volna.

Az űrrepülőtér munkatársainak csoportja körülvette Csokan Kunanbajevet, aki pedig a ceruzájával egy Whatman-papírra böködve komótosan magyarázott nekik valamit. Krajuhin és Jermakov maga köré gyűjtötték a rakétatervezőket, a repülési naplót lapozgatták és mutogatták nekik. A tervezők bólogattak és jegyeztek. Ljahov, Bogdan Szpicin és Jurkovszkij némán hallgatták a hetes számú űrrepülőtér parancsnokát. Jurkovszkij gúnyosan elnevette magát, s mondott valamit, erre mindnyájan elmosolyodtak. Ljahov és Szpicin vidáman, a parancsnok zavartan, A dolgozószobában monoton hangzavar és papírzörgés uralkodott.

Bikov még végigélvezte, hogyan semmisítik meg a bajuszos fiatalembert, majd Daugéhoz fordult, aki ezt javasolta neki:

– Alekszej, menjünk haza. Nélkülünk is kivitatkozzák magukat. Fel kell dolgoznunk a Vénuszról kapott új adatokat. Mahov küldte, a Ciolkovszkij állomás vezetője.

Este az űrhajósok a szálló könyvtártermében gyűltek össze.

Vera Nyikolajevna csillogó szemmel jelentette ki:

– Ha kijutunk a világűrbe, ez még nem jelenti, hogy rögtön meg is hódítottuk. Az első léggömbök még nem avatták az embert a légkör urává. Ez csak a repülőgép révén sikerült. Nem így van? A világűr gazdájává csak a tömegvonzástól független, a gravitáció rabigájától megszabadító Hiusz tesz bennünket...

Bogdan Szpicin szerelmes pillantásokat vetett Vera Nyikolajevnára, Ljahov zavartan mosolyogva dünnyögött, mintha ez a gondolat neki csak most jutott volna az eszébe.

– Gondoljátok csak meg, hisz mi voltunk az elsők ebben!

Jurkovszkij elmosolyodott.

– És mégis, a Földön jobb, ugye, így van, Vaszja?

– Magától értetődik, hogy jobb.

– „Magától értetődik...” Ó, Vaszilij, Vaszilij, nincs benned egy csöpp költészet sem! Megtettél egy ilyen utat!... Nem, semmiképp sem vagy méltó erre a megtiszteltetésre.

Ljahov elkomorult.

– Tudod, én nem vagyok sportember – védekezett haragosan –, én a munka embere vagyok! S nem látok ebben semmi kivetnivalót.

– Senki nem mondja, hogy ez nem helyes... – Jurkovszkij a mennyezetre emelte sóvárgó tekintetét. – Ismerd be azonban, mon chér, hogy az utat először rendszerint... ahogy te mondod, a sportemberek rakják le.

– Tehát egyszer így, máskor meg úgy.

– Ez meg miféle elhatárolás? – kérdezte csodálkozva Krutyikov. – Sportemberek és a munka emberei...

– Mindig és mindenütt – jelentette ki határozottan Jurkovszkij – elöl haladtak a lelkesült ábrándozók, a magányos romantikusok, ők rakták le az utat az adminisztrátoroknak és mérnököknek, majd ezután...

– Majd ezeknek a bizonyos ábrándozó és romantikus lelkeknek a csontjaira vetette magát a sóvár szürke tömeg, a megvetett alja nép – vágott közbe vékony hangon és kesernyésen mosolyogva Dauge. – Fecsegő alak vagy, kedves Vologya, ez az igazság. Lelkes álmodozó... magányos huszár!

Jurkovszkij hirtelen felé fordult, Krajuhin azonban felemelte a kezét.

– Egy percre – szólt közbe gúnyosan csikorgó hangon. – Tehát Vlagyimir Szergejevics, maga szerint lelkes adminisztrátorok nincsenek? S álmodozó mérnökök sincsenek? Hm. – S mi is ez a szürke tömeg?

Bikov tűkön ült. A „szépfiú” még sohasem volt neki ennyire ellenszenves. A sápadt Ljahovra pillantott, kinek ajka sértődötten remegett, s ettől még inkább dühbe jött. Ő azonban még túlságosan új fiú volt, s nem volt joga beleszólni a vitába.

– Vlagyimir Szergejevics, ha úgy tetszik, mi mindnyájan álmodozók vagyunk – folytatta Krajuhin. – S lelkes rajongói az ügynek. Csak mindenki a maga módján, íme, Vera Nyikolajevna örömét fejezi ki annak kapcsán, hogy a Hiusz lehetővé teszi számára, hogy oda és úgy száguldozzon a világűrben, ahogy neki tetszik, s kielégítheti gyors szárnyú lelkét. Úgy bizony. Nyilván ebben látja a „világűr gazdájának” Igazi hivatását...

– Egyáltalán nem ezt akartam mondani... – szabadkozott Vera Nyikolajevna.

– Remélem is, hogy nem ezt... Mert ne feledje, az állam, vagy ha magának így jobban tetszik, akkor a nép, vagy ha ez még mindig kevés, hát a mi ügyünk tőlünk nem rekordokat vár. Vagy legalábbis nemcsak rekordokat, hanem elsősorban uránt, tóriumot, transzurán elemeket. Mi mindnyájan álmodozók vagyunk. Én azonban nem arról álmodozók, hogy szappanbuborékként száguldozzam a világűrben, hanem hogy elragadjam tőle mindazt, ami hasznos lehet... Amire a földi emberek jobb életéhez, a népek kommunista testvériségéhez elsősorban szükség van. Beépíteni közös házunkba, s nem mindent elpazarolni, amink van! Ez a mi küldetésünk. És a mi költészetünk.

– Akár a méhek – jegyezte meg Krutyikov.

– Éppen, mint a méhek, s nem mint az... egynapos pillangók. Azonkívül, engedjék meg, hogy figyelmüket arra a körülményre is felhívjam, hogy korunkban az átmeneti időszakok igen gyorsan elmúlnak. Íme, egy példa: a ránk váró úton a Hiusz pilótái a fuvarosok szerény kötelességét teljesítik majd. A fő szerep ezúttal már másoké lesz. Íme, az övé... – Krajuhin Bikovra mutatott. (Bikov rémülten pislogni kezdett,) – S Daugéé és az öné, Vlagyimir Szergejevics. Az emberiségnek a Vénusz gazdagságára van szüksége, s nem lelkesült jelentésekre. Úgy ám. Azután majd átadják a helyüket újabb hősöknek, a termelés embereinek, akik üzemeket építenek az Urán Golkonda partján. S mindez munka, barátom, lelkes munka, nem pedig sport! Csak egyesek úgy tartják, hogy ez hatásos lehetőség arra, hogy csillogjanak a cirkusz kupolája alatt, s begyűjtsék a tapsot, mások pedig a többiekkel közösen végzett munkának hiszik. Magának azonban, mon chér, más se jár az eszében, mint hogy eljusson a titkok tárházáig, ahol azok ezerszám hevernek, s kitűzze a lobogót... Na és, ha kitűzte, akkor mit csinálnak maguk, sportemberek?

Csend köszöntött be. Jurkovszkij felállt, s anélkül hogy bárkire is pillantott volna, kiment a szobából.

– Remek fiú – jegyezte meg Krajuhin. – Bátor, okos...

Csak éppen az ambíció benne egy kissé, hogy is mondjam, túlteng!

Jermakov, anélkül hogy elmosolyodott volna, hozzátette:

– Apám mesélte, hogy egy bizonyos Nyikolaj Zaharovics Krajuhin fiatal korában...

– Krajuhin. Krajuhin... – Nyikolaj Zaharovics krákogva a térdét nyomkodta. – Az Ifjúkoromban volt. Azonkívül lehet, hogy azt is tudod, hogy az említett Krajuhinnak ezért alaposan beverték a fejét... már elnézést a kifejezésért... egy pártkonferencián. Igen. S éppen a te apád, Anatolij Boriszovics! Úgy ám.

Krajuhin haragosan hümmögött, köhécselt majd távozott.

A start előtti utolsó napok szinte észrevétlenül suhantak el. Mindenki el volt foglalva. Jermakov a kiszolgáló csoport munkáját irányította. Ez a csoport megtöltötte a Hiuszt mindazzal, ami az úthoz szükséges volt. Az űrhajó eltűnt a különböző fémszerkezetek tömege alatt, tömlők és vezetékek pókhálója fonta be. Tucatnyi gáz-és üzemanyag-szállító traktor, emelődaru és szállítószalag szorongott körülötte. A munka éjjel s nappal folyt. A jég és dér borította tömlőkben folyékony gázt pumpáltak át; hidrogént a rakéta és oxigént a legénysége számára, a vékonyabb tömlőkön vizet és kenőanyagokat. A szállítószalagok és emelődaruk a három nyílásba tartályokat, zsákokat, felszereléssel és berendezéssel teli ládákat emeltek be. Tucatnyi védőruhás szerelő sürgött-forgott az uránreaktorokban. A Novoszibirszkből érkezett szakemberek mikronról mikronra végigellenőrizték „abszolút tükrük”-et, ebben a hihetetlenül vékony, de ugyanakkor a világon legszilárdabb anyagban jelentkezhettek mikroszkopikus hibák, melyek egy pillanat alatt tűzhalálra ítélhették volna az expedíciót. Maga Krajuhin ment, hogy megnézze, hogyan húzták le a Hiusz kupolájáról a vastag titán védőlemezt, s hogyan engedték óvatosan bele a fotonreaktor üzemanyagcelláiba a folyékony tritiummal és deutériummal teli tartálytokokat. Majd a lapot a helyére illesztették, s még aznap odaszállítottak s föléje helyeztek egy hatalmas konténert, abban volt a Fiú.

– Ezzel a lehetetlen ládával a hátán – zsémbelődött Vera Nyikolajevna – a Hiusz vízözön előtti járgánynak néz ki. Ljahov Szpicinnel és Krutyikovval ezeket a napokat kivétel nélkül a navigációs fülkében töltötte, ahol a bolygóközi űrhajó irányítása összpontosult. Dauge és Jurkovszkij a Ljahov által a Vénuszról kapott új adatok tanulmányozásával volt elfoglalva, vég nélkül vitatkoztak, titokzatos rádiótáviratokat szövegeztek, majd aláírásra Krajuhinhoz vitték őket a rádióállomásra.

A munkaláz kellős közepén Krajuhin hívatta Bikovot, s kiment vele a város déli külvárosában levő egyik föld alatti raktárhoz. A száraz és világos helyiségben Bikov fegyverrel teli ládákat pillantott meg.

– Ismerős dolgok? – érdeklődött Krajuhin.

Bikov értetlenül pillantott Krajuhinra, s lehajolt.

– 1975-ös márkájú automata karabély.

– És azok?

– Reaktív fegyverek... pisztolyok...

– Nos, akkor válasszon.

Bikov megértette.

– Mindnyájunknak?

– Mindnyájuknak... és még tartalékba is.

Bikov némán kiválasztott nyolc új karabélyt, néhány tucat kézigránátot, sugárpisztolyokat, világossárga tokba rejtett finn késeket.

– És a lőszer hol van? S a gyutacsok a gránátokba?

– Van lőszer, gyutacs és minden, amit csak akar. Írja fel a raktárfőnöknek, mire van szüksége.

Egy emelettel lejjebb mentek.

– Ez is kell magának – mondta Krajuhin, s kékacél oldalukkal tompán csillogó, hengeres tárgyakra mutatott.

– Atomaknák... – dünnyögte Bikov.

– Ismeri őket?

– Hogyne ismerném...

– Vegyen tíz készletet. S vigyen magával tíz világítórakétát.

Két óra múlva nehéz műanyag ládákkal és tíz darab kerek, rácsos tokkal megrakott teherautó érkezett az űrrepülőtérre. S újabb két óra múlva ezeket a ládákat és tokokat Bikov tevékeny közreműködésével és személyes ellenőrzése mellett berakodták a Hiuszra.

Végül is mindent befejeztek. Egy éjszaka alatt eltűntek a bolygóközi űrhajót körülvevő könnyű és ormótlan szerelvények, tömlők, emelődaruk és szállítószalagok. Elgördültek a gépek és traktorok, eltávoztak az emberek. S a szemerkélő esőben az összetaposott, fölforgatott földön csupán vezetékés kötéldarabok, törött furnérlemezek, néhány ottfelejtett deszka s sárba taposott csomagolópapírfoszlányok maradtak.

Krajuhin, Jermakov és az ellátószolgálat vezetője kíséretében körbejárta a Hiusz összes helyiségét, mindent átvizsgált és megfogott, kötekedőn és gyanakodva meghallgatta a próbaként bekapcsolt mágnestekercsek erőteljes zúgását, tett néhány apró megjegyzést, lemászott a földre, kezét megtörölte köpenye szegélyében s így szólt:

– Azt hiszem, minden rendben, Anatolij Boriszovics. Írja alá a jegyzőkönyvet.

Jermakov egyetértőn bólintott. Az ellátó szolgálat vezetője megkönnyebbülten sóhajtott, toporgott, majd köhécselve megkérdezte:

– Mikor lesz a start, Nyikolaj Zaharovics? Holnap?

Mint kiderült, néhány formalitás még hátramaradt.

Krajuhint sürgősen hivatták a városba, a rádióállomásra, s onnan visszatérve szárazon (legalábbis Bikovnak tűnt így) közölte, hogy a startot holnapután reggelre halasztották, holnap pedig bizottság száll ki.

– S este pedig... e... ünnepi vacsora lesz. Frakk nem kötelező.

Jurkovszkij határozottan összeharapta a száját, Jermakov közömbösen ásított, Krutyikov viszont vállat vont, s ismét belemerült könyvébe.

– Menjünk, sétáljunk egyet – javasolta Dauge Bikovnak.

Kimentek a szállóból, s kényelmesen elindultak az utcán az űrrepülőtér felé.

– Tósztok, dagályos beszédek – legyintett Johanics fáradtan. – Ki nem állhatom!

– No, tudod – Bikov elégedetlenül pillantott rá. – Mégiscsak egy ilyen esemény előtt...

– Ugyan, milyen előtt? Az emberek teszik a dolgukat. Mi ebben a rendkívüli? Hiszen nem jelöltek ki különbizottságot, tegyük fel azért, hogy megemlékezzen az expedíció elindulásáról.

– Nyilván előfordul olyan is, hogy kijelölnek.

– Dőre dolog. Ez csak az idegeket borzolja.

Egy ideig némán lépdeltek. Bikov megkérdezte:

– Akkor mégis miért van így?

– Az ördög tudja, miért. Úgy gondolom, hogy ősidőktől fogva alakult így, amikor „fel kellett világosítani” az embereket, lelkesíteni kellett őket még a megszokott, elemien szükséges munka elvégzésére is... Nos, attól fogva alakult ez így, s nem tudnak lemondani erről az ostoba szokásról.

Hiszen ki tudná jobban nálunk a Hiusz-expedíció jelentőségét! Nevetséges lángra gyújtó, elcsépelt igazságokat hirdetni korunkban... S mi célból? Hogy ezredszer verjék a fejünkbe azt, amit az anyatejjel szívtunk magunkba?

Visszafordultak a szállóhoz. Az étkező bejáratánál Dauge megtorpant, hátrált, s meglökte Bikovot.

– Csöndesen!

Az ebédlőt félhomályos esti napfény világította meg. A díványon egymáshoz hajolva ült Bogdan Szpicin és Vera Nyikolajevna. Hallgattak, az ablakot nézték, arcuk oly komoly és oly hihetetlenül szomorú volt. hogy Bikovnak összeszorult a szíve. Bogdan nagy, fehér kezével átfogta az asszony keskeny, törékeny vállat. Dauge megrántotta Alekszej kabátujját, s lábujjhegyen felmentek az első emeletre.

– Nos, Alekszej, van ilyen... – szólalt meg Dauge. – Csak egy hétig, két hétig vannak együtt, majd ismét elválnak. Vera Nyikolajevna öt évvel idősebb nála... Szerelem, semmit nem tehetsz ellene. Igazi, nagy szerelem....

Eltöprengett. Bikov óvatosan megkérdezte.

– Akkor miért nem házasodnak össze?

– Mi? Hogy miért nem házasodnak össze? – Dauge rövid habozás után válaszolt; – Ugyan, mi köze ehhez az egésznek? Évente egyszer, sokat mondok, ha kétszer találkoznak, érted?

– Értem – dünnyögte Bikov, majd határozottan kijelentette: – Egy fenét, semmit nem értek! Összeházasodtak volna, együtt élnének s együtt repülnének...

– Együtt... Együtt nem tehetik, Alekszej. Évente egyszer-kétszer vannak együtt. Együtt nem repülhetnek, hiszen Bogdan olyan expedíciókba indul, ahová nőket nem visznek. Ugyan, miféle család lenne?

– Nem – jelentette ki határozottan Bikov –, el tudnák intézni, ha valóban akarnák.

– Persze, lehetséges. Lehet, hogy egyszerűen csak megjátsszák a szerelmet?

– Ugyan, mit gondolsz...

– Én, Alekszej – Dauge hangja megremegett –, az életem adnám azért, akit szeretek! Barátom, én gyönge ember vagyok.

Másnap megérkeztek Moszkvából a vendégek. Bikov meglepődve s megelégedve tapasztalta, hogy a vacsora vidáman telt el. Elhangzottak beszédek (úgy érezte, hogy nem rosszak) és tósztok (csak pezsgő mellett) s jókívánságok. Krajuhin elmesélt néhány nevetséges epizódot a bolygóközi űrrepülés korai időszakából. Jurkovszkijt pedig egyszer csak elkapta a hév Bagrickij iránt. Elmondta kedvenc versét, a Csempészeket, majd amikor a taps elült, szomorúan hozzátette:

– Lám... mennyi remek vers született a tengerről és a matrózokról, rólunk viszont egyáltalán nem írnak.

Örökösen csak az, hogy „repülj, rakétám, előre.”

– A költők több ezer éve ismerik a tengert – jegyezte meg Vera Nyikolajevna –, a világűrt viszont még egyáltalán nem ismerik. Légy türelemmel, Vologya, írnak majd nagyszerű verseket rólunk is.

Jurkovszkij kezel csókolt neki. – Türelemmel leszek, Verocska. Egyelőre pedig ez marad nekünk.

Mint hajdan Argosz, elmegyünk

hazánkból messze már,

tatam, tatam, tatam, tatam

az Aranygyapjú vár.[3]

Amikor a vendégek szétszéledtek, Krutyikov sóhajtva jegyezte meg:

– Hála istennek, szépen elüldögéltünk. Csak...

– Igen – biccentett Dauge. – Magunk között a búcsúvacsora szebb lett volna.

Krajuhin felállt, s nagy zajjal hátratolta karosszékét.

– Figyelem, barátaim – mondta. – Egy perc figyelem. – Most magunk között vagyunk, s szeretnék néhány szót szólni hozzátok. Alekszej Petrovics, kérem, öntsön mindenkinek... Csak egy csöppet, ne izgulj. Anatolij... így, köszönöm. Barátaim! Én vagyok közöttetek a legöregebb bolygóközi űrhajós... igen. Szörnyű rágondolni, micsoda koporsókban kezdtük az egészet! A Hiusszal összehasonlítva ócska batárok voltak, hogy mást ne mondjak. Nem tartozom azok közé az öntelt tökfilkók közé, akik azért zsörtölődnek, hogy a mai fiatalságnak sokkal könnyebb a dolga, mint nekünk volt. Tudom, milyen bonyolult feladat vár rátok. A feladatokat mindig az eszközök határozzék meg, s amennyivel nagyobb hatásúak a mostani eszközeink, annyival bonyolultabbak a feladatok. Nem lesz könnyebb dolgotok, mint nekünk volt... sőt, nehezebb lesz, miután rajtatok nagyobb a felelősség. Barátaim, ha nagyon nehéz helyzetbe kerültök, kérlek titeket, jusson eszetekbe, kiért és miért teszitek ezt! Elég jól ismerem mindnyájatokat, hogy biztos legyek benne; ha ez jut az eszetekbe, megsokszorozódik az erőtök. Nos... ez minden. Ürítem rátok a poharam!

Felemelte poharát, s gyorsan elhagyta a szobát. Egy ideig mindnyájan némán üllek. Majd felállt Jurkovszkij. s halkan így szólt:

– Nos, argonauták... igyunk az öregre!

Ezen az estén Bikov szemét sokáig elkerülte az álom.

Felállt, lámpát gyújtott, az asztalhoz lépett, s a lámpára meredve sokáig ült mozdulatlanul. Tekintete az újságra tévedt, melyet napközben végül is nem tudott megnézni.

„Honosítsuk meg bátrabban a nagy rezgésszámú szántást” – ez volt a vezércikk. „Izlandi iskolások töltik a szünidőt a Krímben”.”A távol-keleti víz alatti állami gazdaságok terven felül 30 millió tonna planktont adnak az államnak”, „Új másfél millió kilowattos termonukleáris erőmű üzembe helyezése Verhojanszkban”, „Mikrohelikopter-verseny. Győztese – Vaszja Ptyicin, tizenöt éves iskolás”, „Százéves gyorskorcsolyázók versenye”.

Bikov zizegve továbblapozott.

„Latin-amerikai sztereófilm-fesztivál”. „Angol-szovjet Asztrofizikai Obszervatórium építése a Holdon”, „A Marsról jelentik.”

Bikov az újságra pillantott, gondolt egyet, s összehajtotta, majd a zsebébe dugta. Ezt magával kell vinnie. A Föld lélegzését, az otthonos planéta pulzusának lüktetését érzi benne, s ezt távoli útja során végig szeretné érezni. Szimbólum... Alekszej sóhajtott, és eloltotta a lámpát.

A start reggelén derűs égbolt fogadta őket. Öt órakor már egyikőjük sem aludt, a szalonban gyülekeztek, üldögéltek, egyik sarokból a másikba sétáltak. Keveset és kedvetlenül reggeliztek, de Jermakov úgy tett, mintha nem vette volna észre ezt. Krajuhin és a vendégek fojtott hangon beszélgettek valamiről. Megérkeztek az autók. A korai idő ellenére az utca tele volt emberekkel. Senki nem kiabált jelszavakat és üdvözléseket, senki nem rohant hozzájuk virággal, az emberek csak álltak és nézték őket, de olyan szemekkel, ahogy rokonaikra és közeli hozzátartozóikra szoktak nézni, ha azok távoli és veszélyes útra indulnak. A kocsik sebességüket fokozva elhagyták a várost.

S ekkor Bikovval valami olyasmi történt, amire később sokáig értetlenül és szégyenkezve emlékezett vissza. Különös görcs vett erőt rajta. Mint aki meghasonlott, egyfajta közömbös kíváncsisággal, kívülállóként vizsgálta önmagát, s képtelen volt gondolatalt összpontosítani.

Gondolatfoszlányok csapkodtak tejében. Azonban egyikbe sem tudott belekapaszkodni.

A fedezéknél búcsúzkodni kezdtek. Bikov gépiesen megszorított egy-egy kezet, ostoba, dermedt mosolyt érzett az arcán, s képtelen volt azt elhessegetni. Krajuhin mondott neki valamit, megölelték egymást, és összecsókolództak. Alekszej készségesen bólogatott, amikor a városi tanács elnöke hevesen magyarázott valamit, s a vállát veregette. Majd merev, nehezen mozgó lábakkal félrevonult, s nézte, hogyan öleli át Szpicin Vera Nyikolajevna vállát, aki viszont tenyerével a férfi arcát simogatta. Dauge kézen fogta Alekszejt, s a kocsihoz vezette.

...Amikor Bikov felemelte tekintetét, már a reaktor gyűrűjének tompán csillogó, domború felülete magaslott fölötte. Végül megértette, mi zavarta őt. Agyában öntudatlanul, de mégis világosan egy és ugyanaz a gondolat zakatolt: „Utoljára. Utoljára.” Képtelen volt rájönni, mikor fészkelte be magát az agyába, de most már képtelen volt megválni ettől a szótól.

– Mindenki a helyére! – kiáltotta Jermakov természetellenesen éles hangon.

Bikov hátrapillantott. A gépkocsik, melyek a Hiuszhoz szállították őket, már eltávoztak. Sima, kihalt tundra terült el körülöttük.

– Alekszej Petrovics, ne maradjon le!

„Az utolsó léptek a földön” – gondolta, miközben különös kíváncsisággal fülelt önmagára, s a hajlékony fémhágcsóhoz ért. „Az utolsó korty földi levegő” – futott végig rajta, s belekapaszkodott a beszállónyílás peremébe. Valaki – úgy érezte, hogy Jurkovszkij – haragosan meglökte hátulról, s kérte, hogy legyen óvatosabb. „Az utolsó pillantás a kék égre.. „ A nyílás nagy csattanással becsapódott. Ekkor jött rá, hogy fél. Egyszerűen gyáva. Ettől nyomban megnyugodott, s követte Daugét a társalgóba. Helyet foglaltak a karosszékekben, Bikov, Dauge és Jurkovszkij, s némán becsatolták a széles, rugalmas biztonsági öveket. Jermakov, Szpicin és Krutyikov nyilván a navigációs fülkében voltak. Bikov Jurkovszkijra pillantott. Jurkovszkij arca haragos volt, orrán sárgás folt jelent meg. „Alaposan odavágtam neki akkor...” – gondolta Bikov futó bűntudattal.

– Felkészülni! – csendült fel a láthatatlan hangszóróból Jermakov magas és csengő hangja.

Halotti csönd köszöntött be. Bikovot egy pillanatra hányinger és gyöngeség fogta el. Óriási akaraterővel fojtotta el a tehetetlenség undorító érzését, és Daugéra sandított. Dauge összpontosítva maga elé meredt.

– Start!

Mennydörgésszerű robaj hallatszott alulról. Hirtelen minden megmozdult. Az ülés támlája puhán nekifeszült a hátuknak. Bikov tejes erejéből behunyta szemét, s színes köröket pillantott meg maga előtt. A dübörgés erősödött, majd csendesebb lett s végül végképp teljesen elült. Csend köszöntött be. Bikov óvatosan kinyitotta a szemét, s Daugéhoz-fordult.

– Többé nem fog fájni – közölte vele érthetően és vidám hangon Dauge. – Megtörtént a start.

Jurkovszkij hirtelen dühösen a homlokára csapott.

– Mi van veled? – kérdezte rémülten Dauge.

– Az ördögbe! A szállóban felejtettem a villanyborotvámat, s azt hiszem, nem kapcsoltam ki!

Bikov kissé nehezen ült fel, tenyerével alaposan megdörzsölte a halántékát, s megkönnyebbülten felsóhajtott.

MÁSODIK RÉSZ

A világűr és az ember

Krajuhin

Estére az időjárás elromlott. Az óceán felől dermesztő hideg áradt, szürke köd gördült lassú, sűrű hullámokban a tundra felett. Alacsonyan gomolygó felhők vonták be az eget. Borongós félhomály, majdnem éjszakai sötétség köszöntött be.

A 7-es űrrepülőtér központi rádióállomásának parancsnoki szobájában meleg volt, és világos. Krajuhin állát mellére ejtve szendergett foteljában. Száradt agyag tapadt cipőjére, lábát esetlenül kinyújtotta, nagy, szögletes keze súlyosan nehezedett párnázott széke karfájára. Az ajtó felett az óra hangosan ketyegve számlálta a perceket. Krajuhin minden csettenésre felkapta egy pillanatra kékes szemhéját. Az asztal peremén egy csésze tea hűlt érintetlenül. A félig nyitott ajtón bekukucskált az ügyeletes, egy darabig határozatlanul ácsorgott, majd lábujjhegyen lépkedve letett Krajuhin elé egy köteg rádiótáviratot.

– Mi újság? – kérdezte rekedten Krajuhin.

Az ügyeletes összerezzent.

– Há-á-át... semmi. A Hiusz harminc perccel ezelőtt közölte, hogy minden rendben. – A televíziós összeköttetést rendbe hozták?

– Nem sikerül, Nyikolaj Zaharovics. Sehogy sem sikerül egyelőre...

Krajuhin sokáig hallgatott (az ügyeletes egyik lábáról a másikra állt, és köhécselt), majd ezt mondta:

– Szóval semmi újság?

– Sajnos semmi.

– Na, jó...

Krajuhin a rádiótáviratokra pillantott, majd ismét lehunyta szemét. Tompa, elnyújtott fájdalmat érzett szívében, a bal válla is belesajgott. Kinyújtott lába elzsibbadt, de nem volt kedve mozgatni. Szinte kényszerítette magát, hogy kezét levegye a karfáról, nyúljon a csésze után. A teát hányingerkeltően émelyítőnek érezte. „Az idegeimmel van baj – állapította meg magában. – Az idegeimmel meg az öregséggel.” Eddig nem vette észre, hogy vannak idegei. Pedig az orvosok eleget figyelmeztették, árt neki, ha idegeskedik. Ő csak nevetett. Ő sohasem ideges... A mai napig...

Ma, 19... augusztus 18-án, moszkvai idő szerint pontosan 5 órakor kezdődött el az, amire másfél évtizeden keresztül készült. Másfél évtized kutatás, harc, feszültség... S lám, mivel végződött mindez: Itt ül, s hallgatja a bánatos őszi hangokat, az esőcseppek egyhangú dobolását az ablaküvegen, a tetőről lezúduló víz csobogását, a szél elvékonyodó süvítését. És nincs lehetősége, hogy a továbbiakban beleszóljon az események menetébe. Hat válogatottan bátor férfi a világ legtökéletesebb bolygóközi űrhajója fedélzetén átvette tőle a stafétabotot, s elindultak dédelgetett álma megvalósítására. Ő pedig itt maradt, elhagyta az ereje, összeroskadt... És most csak vár, vár, vár...

Egy pillanatra sajnálni kezdte magát, irigyelte a fiatalokat. De aztán mindent elnyomott benne az aggodalom. Mi lesz velük?... A Hiusz próbarepülése szerencsésen lezajlott. Úgy tűnik, a legapróbb részletekig kiismerték a fotoreaktor titánburkában végbemenő folyamatokat... A mérnökök abszolút pontossággal ki tudják számítani, mi megy ott végbe a másodperc milliomod része alatt, és előre tudják jelezni, mi következik be a továbbiakban. Mindent számításba vettek: az óriási hőmérsékletet, az iszonyatos nyomást és feszültséget. Mégis... a sors gonosz keze nem robbantotta fel a szegény Petroszjant?

Krajuhin nagy nehezen lenyelt néhány kanál teát. Torka kiszáradt, szeme fájt. Undorító borzongás lett úrrá rajta. Az ablaküvegen csillogó patakokban ömlött a víz.

– Utálatos idő – dünnyögte, s fázósan válla közé húzta fejét.

Az expedíció kudarca életének tragédiája lenne... Éppen most, amikor úgyis annyian vannak az óvatoskodók, akik nem hisznek a Hiuszban, és még el sem ült a hűhó, amit ők csaptak az első Hiusz felrobbanása után. Akkor úgy nézett ki, hogy győztek a kishitűek, és a fotonmeghajtás ötletét hosszú időre leírták. Talán örökre. Csupán a kormánybizottság beavatkozására hallgattak el az ellendrukkerek.

Nem, nem panaszkodhat. Óriási eszközöket követelt, és mindent megkapott, talán még többet is, mint amiben reménykedhetett. Követelte, hogy távolítsák el azokat a munkatársakat, akiknek jelenlétét az ügy szempontjából károsnak vagy szükségtelennek tartotta. Megtették, pedig voltak közöttük olyanok is, akik korábban komoly érdemeket szereztek. Félelmet nem ismerve kísérletezett, és hittek neki. Nyilván látták, milyen óriási akaraterő, megingathatatlan meggyőződés dolgozott benne. A lényeg persze az volt, hogy végül minden sikerült.

Krajuhin – két nagy bolygó és néhány hold első kutatója, a világ öt legnagyobb mesterséges égitestjének az építője – a bolygóközi űrhajósok három nemzedékét nevelte fel. Tanítványai bálványozták. Most pedig a leghatalmasabb bolygóközi űrflotta élén áll. Nehéz sikerek voltak ezek. Ott álltak mögötte a hősi halált halt társak, az elviselhetetlen kétségbeesés és borzalom órái, a pótolhatatlan veszteségek fájdalma... Ezzel fizették meg a diadalok, a boldogság és a büszkeség káprázatos pillanatait... De sosem nézhetett hátra. Sietnie kellett. Egy nagy nép bízta rá legjobb fiait, elsőrangú technikáját. S cserében a bizalomért azt kívánta, hogy győzze le a világűrt, szerezze meg titkait és kincseit. Vajon neki, Krajuhinnak van-e elég ereje hozzá, hogy népét megajándékozza ezzel a győzelemmel? Igen, ha a Hiusz sikerrel tér vissza, akkor a fotonrakétának nem lesz több ellenfele. Igen, ha...

Krajuhin felállt, s zsibbadt lábait megmozgatva járkált egyik saroktól a másikig.

– Ez így nem megy – szögezte le hangosan. – Jósolgatok, akár egy öregasszony... „Mi lesz, ha...”

Lényegében jól tudta, a világon senki és semmi nem képes már megállítani a fotontechnika viharos fejlődését. Attól a pillanattól, hogy sikerült megteremteni az „abszolút tükör” első szemeit, a régi impulzusrakéták sorsa meg volt pecsételve. A világűr mostantól fogva egyre hátrálni fog. Vicsorogva, újabb áldozatokat követelve... de egyre hátrál. Először a Naprendszeren belül vonja vissza mezsgyéit, aztán (ki tudja, lehet, hogy erre még Krajuhin életében sor kerül) a csillagközi végtelenben.

Milyen erős bilincsek kötik a Földhöz a gondolkodást! Hányan támadták a bolygóközi űrrepülés ötletét már az első pillanattól, olyanok, akik a régi babérokon ültek, nem tudtak már továbblépni, így egész további életüket annak szentelték, hogy bebizonyítsák; a foton hajtómű megvalósítása képtelenség. Voltak, akik kezdetben lehetetlennek tartották ezt az újítást, később pedig már nem volt elég bátorságuk hozzá, hogy elismerjék tévedésüket. De voltak az ellenzők között becsületesen óvatosak, örök földhözragadtak is, akik egyszerűen féltek attól, hogy óriási kockázatnak tegyenek ki embereket és az állam vagyonát... Sokan voltak, jóval többen, mint ahogy Krajuhin és fegyvertársai szerették volna, de ő mindig megtörte ellenállásukat. Azt harsogták: „Gyökértelen fantáziálás! A távoli jövő ügye!” Azt követelték, hogy számoljon el a tucatszámra kiégett modellekkel, ő viszont űrbe emelte s Föld körüli pályára küldte a pilóta nélküli Hétfejű sárkányt. Próbálták felhasználni ellene az első Hiusz pusztulását, de ez sem sikerült. A második Hiusz is útnak Indult. Talán Krajuhin tévedett, amikor a Hiusz elé ilyen nyaktörő feladatot tűzött ki? Talán először már ismert utakra kellett volna felhasználni a fotonrakétát, ki kellett volna ismerni, elterjedt és megbízható közlekedési eszközzé kellett volna tenni? Lehetséges... Mennyi időt vesztegettek volna el? A Golkonda kincsei azonban felfedezésre várnak. S egyedül a Hiusz teszi lehetővé, hogy az ember birtokába vegye őket.

Krajuhin ismét visszaereszkedett a karosszékbe, karjával átfogta vállát, s mozdulatlanságba dermedt. Rázta a hideg. Arra gondolt, hogy ettől lett beteg, ettől a neki megszokhatatlan passzív várakozástól, tehetetlen idegeskedéstől. Százszor jobb lenne, ha ő maga vezetné az expedíciót. Persze őt nem engedték volna el. Különben is, kinek kellett volna ő ott, a Naprendszer legszörnyűbb bolygóján, kiégett tüdejével, mesterséges gyomrával, elhasználódott szívével? Csak egy dologban tudott segíteni nekik, óriási tapasztalatával, hidegvérével és körültekintésével. Azzal, hogy tudott visszavonulni. A mai fiatalok elfelejtették ezt a tudományt, pedig mindennél többel ér. Ez a hat férfi fiatal, türelmetlen és heves. Félelmet nem ismernek, s hiányzik belőlük az óvatosság értékes adottsága. Nem fogják kímélni életüket, elfeledkeznek róla, vagy nem fogják fel azt, hogy milyen óriási kárt okoznak pusztulásukkal a nemes ügynek, a világűr meghódításának. Egyetlen Golkonda sem pótolhatja ezt a kárt. Senki nem tudja, mi történt a bevehetetlen bolygó arcát eltakaró fehér lepel alatt, mindent a Hiusz számlájára írnak majd, a tervrajzok és számítások az archívumok poros raktáraiban maradnak, s jó néhány évre visszatér a régi impulzív rakéták korszaka.

Jobb nem is gondolni erre. Különben sincs oka, hogy megvonja bizalmát ettől a hat férfitól.

Jermakov... Az okos, hidegvérű, mindig nyugodt Anatolij Jermakov. Talán ő az egyetlen, aki eléggé tapasztalt ahhoz, hogy reálisan értékelje: mit jelent a termonukleáris rakéta a bolygóközi űrrepülésben. Ebben nincs semmi meglepő.

Egész eddigi élete Krajuhin szeme előtt zajlott. Ő vitte el – még szinte kölyökként – az első űrutazásra. Vele osztotta meg először merész és nagyvonalú ötleteit, amelyek egészen fantasztikusaknak tűntek. Őt követte abban is, hogy mindig elutasította a szellemi restség és a rutin kínálta kényelmes megoldásokat, tőle vette az emberismeret nehéz leckéit, benne látta az igaz példát a haza odaadó szolgálatára. És mégis... Most úgy megy a Vénuszra, mint baka a rohamra, s gondolkodás nélkül veti mellét a lőrésre, hogy bosszút álljon mindenért – felesége szörnyű, értelmetlen pusztulásáért, társai tűzhaláláért.

Ő sem látja a meghódítandó Vénuszon túl a meghódítható Világmindenséget...

Dauge, a tehetséges radiogeológus számára az Urán Golkonda mesés gazdagsága a legcsábítóbb. Minden bizonnyal úgy érzi magát, mint a szenvedélyes vadász, aki hosszú ideig a város menti ligetek szegényes adományaival kellett hogy beérje, s egyszer csak meghívást kap egy igazi vadaskertbe, mely tele van vaddal. Na persze, neki ott a Földön Masa Jurkovszkaja... Ő viszont ízig-vérig geológus, s ezért természetesen nem engedheti meg, hogy a családi gondok túlságosan befolyásolják.

Jurkovszkij, a sikeres kutató geológus számára ez az űrrepülés elsősorban új rekordot és izgalmakat jelent. Nem nagyon vonzza őt a dicsőség és elismerés, nyíltan kigúnyolta azokat a pilótákat, akik megrészegültek az ország hálájától és figyelmétől. A legkockázatosabb expedíciókban vett részt, arcképe azonban ritkán jelent meg az újságokban és a tévé képernyőjén. Azért szomjúhozza a veszélyt, mert szereti érezni az ínyencfalat illatát. Igaz, szégyenlősen titkolja ezt a kis gyengéjét, melyet Krajuhin egyszer „a monte-cristói hősszerep legostobább újraripacskodásának” titulált. Romantikus lélek... Kár, hogy nem fogadja el, nem kedveli Bikovot, akit szakbarbársággal, óvatoskodással, korlátoltsággal és mindennemű fantázia hiányával vádolt. Jurkovszkij legfőbb hibája éppen túlságosan élénk fantáziája...

Bogdan Szpicin... aki őszintén nem érti, miképp lehet bármi mással foglalkozni, mint a bolygóközi űrhajók vezetésével. Most, amikor az űrhajózás korábbi céljait korlátozó akadályok elhárultak, a világűr igazi gazdájának érzi magát. Nevetséges fickó! A világűrön és az irányítópulton kívül az ő számára egyedül Vera, a kedves és gyöngéd Vera létezik, az egyetlen nő a világon s talán az egyetlen ember is, aki maradéktalanul megérti őt. Egy lovaghoz hasonlít leginkább, aki vezeti űrhajóját, s közben arra gondol, hogy mindezt a kiválasztott hölgy becsületéért teszi...

Mihail Antonovics Krutyikov viszont egyszerűen a legjobb navigátor az országban – ez minden. Jólelkű, gyengéd, kedveli a baráti társaságot és az ünnepélyes eseményeket, melyekre egész családjával jár el – feleségével és két gyermekével; remek matematikus, aki az űrhajózás bonyolult feladatainak néhány elvileg új megoldását is javasolta. Éppoly szívesen pózol filmtudósítók objektívei előtt, mint amilyen önfeledten játszik napokon keresztül a gyerekekkel. A legjelentéktelenebb feladatokat sem utasítja vissza, és soha nem hárította el a legnyaktörőbb utakat sem. Ha nincs Krajuhin, akkor a puha és engedékeny Krutyikovot bizonyára mindig az aszteroidok övezetébe küldték volna, egyhangú, ám veszélyes utakra. Most régi barátja, Szpicin mellett foglalhatta el szokott helyét, s naivan örült neki.

A végül Alekszej Bikov... Krajuhin elmosolyodott, maga elé idézte a férfi téglavörös arcát, apró, egymáshoz közel ülő szemét, orrának hámló, lilás hegyét, domború homloka fölött ágaskodó, kemény szálú haját. Nem szépfiú, egyáltalán nem olyan, mint Jurkovszkij... S ami a verseket illeti, abban sem nagymester... Viszont remek gyakorlati mérnök. S milyen gyorsan reagál a váratlan eseményekre! Elég, ha csak arra gondol, hogy ml történt a szögesdrót kerítésnél vagy a próbaúton... Alekszej Petrovics számára a vénuszi expedíció csupán különös és váratlan kiküldetés, mely természetesen csak egy időre ragadta el őt az ázsiai homoksivatagokban megszokott munkájától. S kellemes lehetőség arra, hogy teljes csillogásában bemutassa nagyszerű járművezetői és nukleáris mérnöki képességeit, s lehetőség, mint minden egyszerű szívű, jólelkű ember számára, hogy barátai körében eldicsekedhessen majd avval, hogy részt vett egy bolygóközi űrrepülésben. Másrészt nagyon is érthető és indokolt a félelme – hiszen tapasztalatlan űrutazó – a Földön túli világ ijesztő és nagyszabású titkaival szemben. Nagyon jó, hogy ott van az expedícióban.

Így együtt a hat ember – remek „válogatott”. Egy mindnyájuk számára lényeges, de igazából nehezen értékelhető dolog köti össze emberi tulajdonságalkat: mindnyájan kommunisták, becsületes és ügyszerető emberek. Ami pedig a gyöngeségeiket és hibáikat illeti... nos, a hat férfi érdemei csodálatosan kiegészítik egymást, s ő, Krajuhin jogosan lehet büszke arra a képességére, hogy jól válogatja össze az embereit.

Krajuhin, szemét lehunyva, újból és újból emlékezetébe idézi Jermakov arcát, a pilótákét, a geológusokét, a „sivatagi szakértőét”... Csak... ne lábatlankodnának örökösen körötte az óvatos kishitűek! Igaz, kételyük nemcsak kárt okozott. A régivel folytatott harcban izmosodik az új erő. Be kell ismernie, hogy ez a harc nagyban növelte a Hiusz erejét és sérthetetlenségét. A kár mégis sokkal nagyobb volt. Töméntelen energiája ráment az értelmetlen harcra, ellenfeleik jócskán aláásták a Hiusz tervezőjének a hatalmas ötlet igazába vetett hitét.

Hiszen az ellenfelek között akadtak olyanok is, akik egykor Krajuhin közeli barátai és segítőtársai voltak, akikben egykor szinte vakon bízott...

Amikor az ügyeletes ismét belépett a dolgozószobába, Krajuhin akkora dühvel pillantott rá, hogy a fiatalember megdermedt, mint akinek földbe gyökerezett a lába, s zavartan pislogni kezdett. Krajuhin azonban már magához tért. – Mi újság? – kérdezte.

– Rádiótávirat a bizottságtól, Nyikolaj Zaharovics.

– És?

– A Hiusz felöl érdeklődnek.

– Közölje, hogy minden... egyelőre minden rendben.

– Értettem. De...

– Mi van?

– Az aláírása...

– Adja ide!

Krajuhin sietve aláírta az iratot, s az asztalra hajította a tollat.

– A tévé-összeköttetés?

Az ügyeletes bűntudatosan széttárta karját.

– Rendben, elmehet.

Eszébe jutott búcsúztató beszéde az utolsó ebéd alkalmával. Igen, bizony nem egészen azt mondta, amit akart. De hiszen nem vághatta ki kertelés nélkül: „Ha elpusztultok, minden elveszett...”, vagy valami effélét. Vagy talán így kellett volna tennie?

Imbolyogva felállt. Semmi kétség; megbetegedett. Nagyon melege van, és ugyanakkor a hideg rázza. Jó lenne valami forró ételt kérni... Kezét a videotelefonhoz nyújtotta.

S ebben a pillanatban sietős lépteket hallott, a félig nyitott ajtó kitárult, s a vidám, mosolygó ügyeletes ezt kiabálta be:

– Nyikolaj Zaharovics! Megvan az összeköttetés! Jermakov kéri, hogy menjen a képernyőhöz!

– Megyek – felelte Krajuhin, de azért egy percet még az asztalra támaszkodva állt, s valahová az ügyeletes feje fölé bámult. „Jermakovot figyelmeztetni kell – egyre ez forgott a fejében. – Jermakovot feltétlenül figyelmeztetni kell. De vajon meg merem-e most tenni?”

Az ügyeletes nyugtalan, kérdő pillantást vetett rá, s ettől Krajuhin magához tért.

– Menjünk be.

A nagy televíziós központban a fehér fénycsövek vakító fénnyel világították meg a kerek, ezüstös színű képernyő előtt álló néhány karosszéket. Krajuhin hunyorgott, előhúzta fekete szemüvegét.

– Kapcsolják be – mondta, s a képernyőhöz lépett.

A pultnál felállt az ügyeletes. Szürke árnyak futottak végig a képernyőn, s a zöldes ürességből előtűnt Jermakov komoly arca. Krajuhinon átfutott, hogy a rádióhullámoknak másodpercekre van szükségük, hogy a Földig hozzák ezt a képet.

– Szervusz, fiacskám! – kezdte erőltetett vidámsággal. – Hogy látsz engem?

– Remekül, Nyikolaj Zaharovics – hangzott egy idő múlva a válasz.

– Minden rendben?

Megint szünet. Még szerencse, hogy a kép nem hagy ki. Kicsit szaggatott lesz ez a beszélgetés. Hagyjuk, hadd mondja egyfolytában, amit akar.

– Félórával ezelőtt tértünk rá az egyenes útvonalra.

Életemben először repülök a világűrben egyenes vonalban. Sokat vesződtünk azonban, míg az első szakasz pályáját meghatároztuk. Az elektronikus pályaelemzőt valóban korszerűsíteni kell. Krutyikov most dőlt le az ágyára, s alszik, mint akit fejbe vertek. A sebesség: ötven kilométer másodpercenként, a fotonreaktor nyugodtan működik, a tükör hőmérséklete: nulla fok, a radioaktív sugárzás: mint a Földön.

– Mi a helyzet a legénységgel?

– Remekül vagyunk.

Szünet. Most kérdezni kell.

– Bikov?

– Jól tartja magát. Levert, mert nincs lehetősége, hogy lenézzen a Földre.

– Mutasd meg neki!

– Értettem.

– Hogyan zajlott le a start?

– Simán. Jurkovszkij teljesen kiábrándult. Azt mondja, hogy ez a start még egy csecsemőt sem ébresztett volna fel.

– Ezért Bogdannak kell köszönetet mondanod. A munka dicséri a mestert.

– Természetesen, Nyikolaj Zaharovics. Elhallgattak, s várakozóan vizsgálgatták egymást az őket elválasztó millió kilométereken át. – No... és te?

– Ne nyugtalankodjon, Nyikolaj Zaharovics.

Jermakov gyorsan válaszolt. Nagyon is gyorsan a körülményekhez képest, mintha várta volna ezt a kérdést.

Krajuhin összeráncolta homlokát.

– Ügyeletes! – kiáltotta hevesen.

– Értettem.

– Menjen ki tíz percre a teremből!

Az ügyeletes sietve visszavonult, s gondosan becsukta maga mögött az ajtót.

– Ne nyugtalankodjon! – ismételte Jermakov.

– Nem nyugtalankodom – mondta Krajuhin. – Én félek, barátocskám, egyszerűen félek.

Tűrhetetlen sokáig tartott, mire Jermakov összevonta a szemöldökét.

– Fél? Történt valami?

Hogyan magyarázza meg neki? Krajuhin lekapta szemüvegét, szemét összehúzta, majd megtörölte zsebkendőjével.

– Tolja, kérlek, légy óvatos! Úgy... Különösen ott, a Vénuszon. Nem vagy gyerek, s meg kell, hogy értsd. Ha nagyon nehéz vagy veszélyes helyzetbe kerülsz, köpj az egészre, és gyere vissza. Most nem a Golkonda a döntő.

Beszélt, s közben úgy érezte; Anatolij nem érti. Nem állt rá azonban a nyelve, hogy egyenest megmondja neki: „Csökkentsd a minimumra a kockázatot. Most a lényeg, hogy sikeresen térj vissza. Ha valami történik veletek, hosszú időre le kell mondani a fotonrakétáról.” Mindig azt tartotta, hogy az űrhajósokat távol kell tartani a bizottságon belüli torzsalkodásoktól. Úgy érezte, hogy ez megingathatja bizalmukat a vezetőkben.

– Jobb félni, mint megijedni – folytatta, s rémülten érezte, hogy összefüggéstelenül és nem éppen meggyőzően beszél. – Értelmetlenül ne kockáztass...

– S ha nehéz vagy veszélyes lesz a helyzet?

Jermakov volt ő, Tolja Jermakov, aki az anyatejjel szívta magába az ellenszenvet a mellébeszélés és a ki nem mondott dolgok iránt. Szégyellte magát Krajuhin miatt, s sajnálta őt. Ő is nyugtalankodott. A képernyőhöz hajolt, s belebámult. Krajuhin sietve hátradőlt. Néhány másodpercig nyúlt a kínos szünet.

– Nos – kezdte Krajuhin, s igyekezett leküzdeni borzasztó fáradtságát –, tudod, mit mondok neked, Jermakov elvtárs? Nincs kedvem szellemességben versenyre kelni veled.

Bizony...

– Értettem – felelte halkan Jermakov. – Nem fogok kockáztatni. Azt elfogadom, hogy az expedíció alapvető feladata megóvni az űrhajót és az embereket. Megóvom az űrhajót. Az embereket azonban nem fogom tudni visszatartani...

– Parancsnok vagy. Te vagy a parancsnok.

– Parancsnok vagyok. Azonban mindegyikőjüknek van feje és szíve. Nem fognak megérteni, s fogalmam sincs, ha úgy hozza a sors, képes leszek-e arra kényszeríteni őket, hogy hátráljanak meg. Nekem nincs akkora tekintélyem, mint magának...

– Nem értettél meg engem...

– Megértettem magát, Nyikolaj Zaharovics. S parancsa szerint kész vagyok lemondani még a büszkeségről is. De vajon ők lemondanak-e?

Jermakov világos tekintete egyenest Krajuhin agyába hatolt. Értették, miről van szó. Mindent értettek.

– Csupán sejthetem, mi jár a fejében...

Krajuhin lehorgasztotta busa fejét, s rekedten megjegyezte:

– Rendben, tégy úgy, ahogy jónak látod. Látszik, hogy nincs mit tenni. Minden reményem a te józanságodban van. Most azonban bocsáss meg, de megyek. Azt hiszem, egy kicsit megbetegedtem...

– Pihenni kell magának, Nyikolaj Zaharovics.

– Kell. – Ellenőrizd a rádióautomatikát. Az előírásnak megfelelően pontosan félóránként kell hogy észleljük a Hiusz automatikus jeleit. Minden két órában a te személyes jelentésedet. Egy másodpercet se késsél!

– Értettem.

– Na, isten veled! Én megyek.

Nem várt a következő válaszig. Még egy pillantást vetett Jermakov arcára, majd felállt, s botladozó léptekkel a kijárathoz indult. A padló himbálódzott alatta, felágaskodott. „Oda kell érnem...” – gondolta, s arccal előre, egy sötét szakadékba zuhant...

Krajuhin az ágyban, szobájában tért magához. Sütött a nap. A fejénél az éjjeliszekrény tele volt rakva különböző színű műanyag fiolákkal és dobozokkal. A doktor és Vera, mindketten fehér köpenyben voltak, mellette ültek, és nézték.

– Mennyi az idő? – kérdezte, s alig-alig forgott engedetlen nyelve.

– Tizenkettő óra öt – felelte sietve Vera.

– Milyen nap van?

– Huszadika.

– Harmadik napja...

Vera bólintott. Krajuhin nyugtalan lett, próbált felemelkedni.

– A Hiusz?

– Minden rendben, Nyikolaj Zaharovics. – Az orvos a vállánál fogva, óvatosan visszanyomta. – Feküdjön nyugodtan.

– Épp az előbb telefonáltak a rádióállomásról – nyugtatta meg Vera –, minden rendben.

– Jól van – dünnyögte Krajuhin. – Nagyon jól...

Az orvos az egyik fiolát a vállához tartotta. Sistergés hallatszott, s a gyógyszer beszívódott a bőr alá. Krajuhin lehunyta szemét. Majd jól érthetően kijelentette:

– Kérem, közöljék Jermakovval: mindaz, amit neki mondtam, érvényét veszíti. Pánik volt az egész, a betegség...

– Félrebeszél – szólalt meg Vera.

Krajuhin meg akarta jegyezni, hogy ez nem félrebeszélés, de elaludt.

Éjszaka ébredt fel, s rögtön érezte, hogy jobban van. Vera megitatta erőlevessel, és megetette kétszersülttel, majd indiai füvekből készült forró teával oltotta szomját.

– Kapcsolja be a rádiótáviratokat! – követelte Krajuhin.

– Pihennie kell! – tiltakozott Vera.

– Azt mondtam, kapcsolja be!

Vera engedelmesen bekapcsolta a magnetofont. Krajuhin szórakozottan hallgatta, közben a fehér mennyezetet bámulta, s arra gondolt, hogy a Hiusz bizonyára már megkezdte a fékezést. S észrevétlen ismét elaludt.

Az ezt követő napok nyugodtan teltek. Krajuhin gyorsan gyógyult. A doktor megengedte, hogy az ágyához videotelefont helyezzenek, tévéképernyőt kapott, s látogatókat fogadhatott. Késő estig megküldték neki a rádióállomásról a magnetofonszalagokat a Hiusz jelzéseivel és Jermakov jelentéseivel. Mérnökök, mesterek, szolgálatvezetők jöttek és mentek. Vacsora után Krajuhin végignézte az újságokat, bekapcsolta a moszkvai sztereótévéadást, beszélgetett Verával és Ljahovval, s rendszerint elfáradtan, éppen ezért megnyugodva lefeküdt aludni.

Reggel Vera berohant a szobába, sápadtan, zilált hajjal, s úgy érezte, hogy nagyon is hangosan kiáltotta neki oda:

– A Hiusz nem ad jelzéseket! Éjszaka elhallgatott... elhallgatott... és... és... már öt órája hallgat...

Vera az arcához kapott, s keserűen felzokogott.

Kozmikus támadás

VAGY a regényírók és az újságírók hazudtak, vagy a mi utunk nem tipikus. Nincs benne semmi „bolygóközi”. Minden hétköznapi és megszokott. És mégis... De ez a „mégis” már az érzések és élmények világához tartozik. Ha a tényeket vesszük, akkor egyszerűen nehéz lenne elképzelni, hogy egy űrhajó fedélzetén vagy, s bolygóközi rakétád gigászi sebességgel vágtat a Nap felé. Most, amikor ezeket a sorokat rovom, Jurkovszkij és Johanics a társalgóban a Vénusz térképe felett görnyednek – így nevezik azt a két kört egy nagy papírlapon, amelyen piros és kék köröcskék és zöld színnel árnyalt kisebb foltok vannak. Jurkovszkij megmagyarázta, hogy a vörösek jól ismert hegységek, a kékek – feltételezettek, melyeket csupán két vagy három alkalommal észleltek, a zöld foltok viszont azokat a helyeket jelölik, ahol nagy erejű mágneses anomáliákat tapasztaltak. S az a nagy, fekete paca – az Urán Golkonda. Ez minden. Valóban rejtélyes bolygó! Asztrogeológusaink órákon át ülnek a térkép fölé görnyedve, egyeztetik feljegyzéseiket, s félhangon szitkozódnak, amíg Jermakov elő nem bújik a parancsnoki fülkéből, hogy ebédelni menjen, s el nem kergeti őket az asztaltól. Krutyikov jelenleg ügyeletes, Bogdan a szomszédos kajütben, a lehajtható ágyon hétrét görnyedve olvas. Nem feledkezett el róla, hogy becsatolja magát – nyilván megszokásból. Ami Jermakovot illeti, bezárkózott a szobájába, és immár második órája ki se dugja az orral. Ő azonban egészen különleges eset...”

„...Tehát az elmúlt napokban semmi különleges nem történt. A pilótáknak és az elektronikus számítógépeknek sok dolguk volt, mielőtt a bolygóközi űrhajót kivezérelték az úgynevezett „egyenes pályára”, s egyenest elindult a találkozási ponthoz. Jermakov és Mihail Antonovics még a Földön kiszámított egy bizonyos „pokoli görbét”, egy háromdimenziós spirált, ezt követve a bolygóközi űrhajó legyőzte a Föld orbitális és tengely körüli forgásának nyomatékát, s kijutott a Vénusz pályasíkjára. Krutyikov később megjegyezte, hogy a Hiusz elektronikus pályaelemző berendezése nem állt teljesen a helyzet magaslatán. Mi, Jurkovszkij, Dauge és én, ezalatt a társalgóban ültünk, s a könnyű lökéseket füleltük. A karosszékek lengéscsillapítói azonban csodálatosak, ezért enyhe hányingeren kívül másban nem volt részünk. Később ebédet készítettem. Bőséges tartalékaink vannak termokonzervbe zárt készételekből, van még „friss” húsunk is, polietilén konzervdobozokban, gamma-sugarakkal sterilizálva, és jelentős mennyiségű zöldségünk és gyümölcsünk. Elhatároztam, hogy csillogni fogok szakácstudásommal. Mindenki dicsért. Csak Jurkovszkij csipkelődött: Jó, hogy legalább valamirevaló szakácsunk van. – Erre dühbe gurultam. Jermakov mellesleg meg is jegyezte Jurkovszkijnak:

„Ahhoz viszont, amit maga főz, Vlagyimir Szergejevics, a legjobb esetben is csak a szél felőli oldalról ajánlatos közeledni.”

„Megkóstolta már?” – kérdezte érdeklődve Dauge.

„Krajuhin figyelmeztetett.”

Egy szó mint száz, az űrrepülés végéig szakácskodnom kell. Szíves örömest! A »szépfiú« gúnyosan nevetgél. Végül is – köpök a magányos vitézekre!

Mindez csupán jelentéktelen apróság. Van viszont három nyugtalanító körülmény: az első – bármelyik pillanatban összeütközhetünk meteoritokkal, a második – a világűr látványa, és a harmadik: a legfontosabb – a beszélgetés Jermakovval. Na de mindent elmondok szép sorjában.

Nem volt olyan szerencsénk, mint Ljahovnak a berepülés alatt. Nem sokkal a start után a Hiusz találkozott egy meteorittal. Természetesen, ha nincs Jermakov, ezt közülünk senki nem veszi észre. Egyszerűen a lábunk megroggyant, s szívverésünk elállt, mintha gyorsliften ereszkednénk lefelé. Kiderült, hogy a Hiusz körül állandóan pásztázza egy ultrarövid hullámú lokátor a világűrt. Ha veszélyes közelségben meteorit mutatkozik, a számító-, döntéshozó berendezés a visszavert impulzusok alapján automatikusan meghatározza a meteorit pályáját és sebességét, egybeveti ezeket az adatokat az űrhajó sebességével és útvonalával, s megadja a megfelelő jelzéseket a kormányautomatikának. A tökéletesen automatikus vezérlésű bolygóközi űrhajó vagy lelassítja, vagy felgyorsítja mozgását; elengedi maga előtt a meteoritot, vagy utoléri és elhagyja. A találkozás egy meteorittal egyáltalán nem ritka és fölöttébb veszélyes eset. A Hiusz meteoritvédelmi rendszere egyelőre kiválóan működik... „

„... társaim nyugalma és a rendkívül hétköznapi helyzet ellenére – amikor mindenki nyugodtan dolgozik, pihen, olvas, vitatkozik – én mégis homályos nyugtalanságot érzek. Dauge azt mondta, hogy újoncok esetében ez gyakori állapot, ez a „világűr ösztönös érzése”, olyan, mint a tengeribetegség a tengerhez nem szokott ember számára. Nincs igaza! Miféle „világűrérzete” lehet egy olyan embernek, aki jószerével még nem látta a világűrt? Hiszen a Hiuszon nincsenek ablakok, s az egyetlen megfigyelést szolgáló berendezés a kormányállásban van, ahová a pilótákon kívül másoknak szigorúan tilos a bemenet. Amíg ezen töprengtem, velem kivételt tettek, mi több, olyan körülmények között, melyek csak még fokozták nyugtalanságomat. Így történt.

Néhány órával ezelőtt a hetes űrrepülőtér rádióállomása televíziós kapcsolatot létesített velünk. Krajuhin a képernyőhöz kérette Jermakovot, beszélni akart vele. Miről beszélgettek, senki sem tudta, mivel Jermakov nyomban kiküldte az éppen ügyeletes Bogdant a navigációs fülkéből, és jól becsukta az ajtót. A beszélgetés nem tartott sokáig. Jermakov hamarosan kijött, és szótlanul a kajütjébe vonult. Dauge és Jurkovszkij már-már vidám jóslásokba bocsátkoztak, Bogdan azonban határozottan félbeszakította őket. Két óra múlva Jermakov volt a soros ügyeletes. Mikor átment a kormányosi állásba, kért, hogy menjek be hozzá. Vége-hossza nem volt társaim csodálkozásának, mindenki furcsán nézett rám. Értem, hogy miért. Valóban, joggal hihették, hogy Jermakov Krajuhinnal az én személyemről beszélgetett. Magam is ezt gondoltam, s be kell ismernem, komolyan elfogott a nyugtalanság. A kormányállásban meleg volt, a titánborításon keresztül is áthallatszott a fotonreaktorok zúgása. Jermakov tekintetem kerülve megkérdezte, szeretném-e látni a Földet.

»Azt hiszem, Alekszej Petrovics, ugye erről ábrándozott?.. «

A szívem hevesen megdobbant, ajkam egyszerre kiszáradt. Jermakov egy szót sem szólt, csak odavezetett egy nagy, hűtőgépre emlékeztető berendezéshez, melynek a tetején két szemlencse volt. Felajánlotta, hogy nézzek bele a lencsékbe. Kerek, fekete mélység tárult fel a szemem előtt, peremét gyönge, lilás fellobbanások szegélyezték. A feneketlen mélyben milliónyi fényes és tompán világító pontocska jelent meg, középpontjukban jól ki lehetett venni egy fénylő keresztet, tőle jobbra és kissé feljebb pedig megláttam egy meleg, zöld tónusú gömböt s mellette egy fényes csillagocskát. A Föld és a Hold voltak...

– Most az égbolt alsó féltekéje van maga előtt – magyarázta Jermakov. – A lencse peremén látható felvillanások az abszolút tükör fókuszában végbemenő termonukleáris robbanások visszfényei.”

Természetesen rögtön megnyugodtam: képtelen ötlet volt részemről, hogy azt hittem, „kiraknak” az űrhajóról, s visszaküldenek a Földre.

Az elém táruló látványban nem láttam semmi megdöbbentő újdonságot. Szinte ugyanezt láthattam az ashabadi planetáriumban, s ezt meg is mondtam Jermakovnak. Egyetértően biccentett.

– Természetesen, hiszen ez csupán elektronikus kép. A röppálya pontosságának ellenőrzésére szolgál. A világos kereszt közepén azt a pontot jelzi, ahol mozgásunk tengelye keresztezi az égboltot.

Megkérdeztem, most milyen távolságra van a Földtől a Hiusz.

– Közel harmincmillió kilométerre... Ezt nézze! – Elfordította a kapcsolót, s a látótérben fényes, sárga korong gyúlt ki. A kereszt átmetszette, körötte a fekete pusztaságban csillagok remegtek...

– A Nap – magyarázta Jermakov. – Jobbra tőle pedig, látja, a Vénusz. Abban a pillanatban, amikor a Hiusz eléri pályáját, a Vénusz is benne lesz a találkozási pontban.

Kikapcsolta a berendezést, hellyel kínált, pillantást vetett a műszerfalra, melyet töméntelen kisebb-nagyobb számlap, különböző színű ellenőrző lámpa és mutató borított. S csak ezután kezdte a beszélgetést. Igyekszem mindent, ami elhangzott, szóról szóra felidézni.

Jermakov arca, mint mindig, nyugodt volt, a fekete karikák a szeme alatt s a komor ránc a homlokán arra utaltak viszont, hogy valami szokatlan dolog történt.

– Mondja, Alekszej Petrovics – kezdte, s merőn a szemembe nézett –, hogyan értékeli helyét az expedícióban?

– Hogyan érti ezt? – kezdtem ismét nyugtalankodni.

Egy ideig gondolkoztam, majd azt feleltem, hogy munkám során megszoktam, hogy annak az utasításait teljesítem, akinek a közvetlen hatáskörébe tartozom.

– Vagyis?

– Adott esetben az ön beosztottja vagyok, Anatolij Boriszovics.

Rövid töprengés után Jermakov megkérdezte: – És ha két, egymást kizáró parancsot kap?

– Mindig az utolsó parancsot teljesítjük. – Igyekeztem nyugodtan beszélni, be kell azonban vallanom, a beszélgetés alatt a hideg futkosott rajtam, a legostobább feltételezésekre jutottam, különféle terveket találtam ki arra az esetre, ha Jermakov hirtelen a fejébe veszi, hogy felhúzza hajójára a fekete zászlót, s kalózkodni kezd a bolygóközi útvonalakon. Ő azonban tovább faggatózott: – Tehát ha az én parancsom ellent fog mondani az Állami Bizottság elnöke által kiadott parancsnak, akkor nekem engedelmeskedik?

– Igen... – Ekkor fölöttébb ostobán megnyaltam a szájam szélét, s hozzátettem: – Nem vagyunk a hadseregben, teljesítek minden utasítást, hacsak nem mond ellent államunk érdekeinek... s természetesen pártunknak. Kommunista vagyok..

Elnevette magát.

– Nehogy azt gondolja, hogy összeesküvő vagyok. S ne higgye, hogy kételkedem abban, hogy hajtandó teljesíteni utasításaimat. Egyszerűen szeretném tudni, milyen viselkedésre számíthatok a maga részéről, ha a körülmények arra kényszerítenek bennünket, hogy megsértsük a bizottság utasításait. Nagyon örülök, hogy önben fegyelmezett és a szolgálatot ismerő emberre találtam.

Én is örültem, becsületszóra, elég volt elkapnom magabiztos, acélos, kemény tekintetét.

– Mégis szeretném tudni... – kockáztattam meg a kérdezést.

– Megmagyarázom... Pontosabban célzok rá, és ön megért. Arról van szó, hogy nem annyira az expedíció által vállalt feladatok végrehajtásától, mint inkább a Hiusz sikeres visszatérésétől nagyon sok függ. Nagyon is sok, s nekünk bizonyára nincs jogunk túlságosan nagy kockázatba keverednünk a Golkonda keresésében, még ha a bizottság közvetlen utasítását követjük, akkor sem...

Bólintott, s a kijárat felé vezetett. Szó se róla, van, min eltöprengenem. Hegyezd a füled, Alekszej Bikov! Semmit sem értek. Egyébként Krajuhin és Jermakov nem olyan emberek, akik valamitől is megijednek... Az ilyeneknek nagy bátorságra van szükségük ahhoz, hogy meghátráljanak... Miről is van hát szó?”

Pontot téve a leírtak után, s a füzetet gondosan visszarakva tábori táskájába, Bikov a társalgóba indult. Jurkovszkij, Dauge és Szpicin már ott voltak. Johanics a Vénusz térképét szántotta ujjával, Jurkovszkij pedig heves vitát folytatott Szpicinnel, melynek lényegét Bikov kezdetben képtelen volt megérteni. Úgy érezte, hogy számára felfoghatatlan dolgokról van szó, mivel a vitázók a tenzorszámítás fegyvertárából való fogalmakkal operáltak, s egyre-másra a különféle klasszikusoktól vett idézetet zúdítottak egymásra, ami mellesleg nem tette különösebben világossá az ügyet. Néhány megjegyzésük azonban nagyon érdekes és a szokványostól eltérő volt, s néhány perc múlva már Bikov is egy karosszékben terpeszkedett a könyvespolcnál, s félelmeiről elfeledkezve, mohón hallgatta őket.

– Ez a megközelítés óhatatlanul a newtonizmus ingoványába taszít – replikázott Jurkovszkij. – Hiszen ez majdnem ugyanaz, mintha a tér abszolút voltát hirdetné. Istenem, mire tanítottak téged!

– És Lorenz következtetései?

– És a tények, a töméntelen tény! Te pedig veszed a bátorságot, és elveted ezt! S mikor?! Majdnem száz évvel a relativitáselmélet megalkotása után...

– Lorenz megállapításait nem szándékozom vitatni – védekezett Bogdan. – S ne hidd magadról, hogy te vagy Einstein elméletének egyetlen követője és védőszentje. Csak azt akarom mondani, hogy...

– Hallgassuk, hallgassuk meg!

– Tehát: a technika mai állása mellett még messze vagyunk attól, hogy a gyakorlatban is összeütközzünk a relativitáselmélet következményeivel... természetesen a mi szakmánkban.

– Vagy úgy!

– Igen, úgy.

– Messze vagyunk?

– Messze. A világűr a bolygóközi űrhajós számára világűr. Egynemű, üres közeg.

– Ha nem számítjuk a meteoritokat – vetette közbe hangját fel sem emelve Dauge.

– Igen, üres közeg: Közel tíz éve repülök, s valami különös oknál fogva még egyetlenegyszer sem kellett a számításaimban javítást tennem a relativitáselmélet kapcsán.

Elhallgattak, egymást nézték, mint a kakasok, mielőtt birokra kelnek.

– Akkor azt mondd meg, kérlek – kezdte behízelgő hangon Jurkovszkij –, hallottad-e a Vejánra küldött expedíció beszámolóját?

– Hová?

– A Vejánhoz... Nem hallottad? S először hallod ezt a nevet? Szomorú dolog, Bogdan!

– Mi is ez a Veján? – kérdezte Dauge.

– A Veján apró bolygó, pályája a Merkúr pályáján belül helyezkedik el. A Naptól való átlagos távolsága közel tízmillió kilométer. Miután ilyen közel van a Naphoz, gyors ütemben változik gőzzé, s azt hihetnénk, hogy száz év múlva egészen elpárolog... Valóban nem hallottál róla? – fordult Jurkovszkij ismét Bogdanhoz.

Bogdan a fejét ingatta.

– Akkor hallgasd meg, mit mesélt tavaly Fegya. S készülj fel rá, hogy szégyenben maradsz. Mert Fegya, aki részt vett ebben az expedícióban, ezt mesélte: „Ekkora távolságra a Naptól nem becsülhettük le azokat a még ismeretlen fondorlatokat, melyekkel a nagy erejű gravitációs tér meglephetett bennünket.” Voltak ilyen fondorlatok, s ez majdnem az expedíció életébe került. Bizony úgy...

– Jól van, meséld el.

– Ide figyelj! List képtelen volt közvetlenül közel kerülni ehhez a bolygóhoz, a pályáját viszont elég pontosan meghatározta. S ekkor érte az első váratlan meglepetés: a mieink egyáltalán nem ott találtak a bolygóra, ahol pedig List számításai szerint lennie kellett volna.

– List tévedett – dünnyögte Bogdan.

– Tegyük fel. S hogy ne süljenek meg, a parancsnok tükörernyővel szerelte fel a bolygórepülőt. Kezdetben minden rendben ment. A kis bolygót felfedezték, s az árnyékába igyekeztek. A bolygó kicsi, tojás formájú szikladarab, vaskristály, melynek mindössze néhány kilométer az átmérője. Gyorsan forog, és ezért nem tud lehűlni, a mieink azonban abban reménykedtek, hogy sikerül a Nap elől mögéje rejtőzve megfigyeléseket folytatniuk. De nem így történt... – Jurkovszkij hatásos szünetet tartott, majd diadalittasan Szpicinre pillantott. – Űrhajójuk minél közelebb jutott a Naphoz, annál több, újabb és újabb különös jelenség lepte meg őket. A Nap váltogatta színét, sötétedett és vörösbe ment át, méretei szemmel láthatóan jóval gyorsabban nőttek, mint ahogy ezt a távlat törvényei indokolták volna. És végül – újabb diadalittas pillantást vetett Szpicin felé – egyszerre két oldalról melegítette és világította meg őket. Nem volt árnyék. Fjodor azt mondta, ez borzalmas. Az űrhajó szinte hozzáért a Veján felizzított felszínéhez, mégsem volt árnyék! A hatalmas, elviselhetetlen hőséget árasztó Nap mintha minden oldalról körbefogta volna az űrhajót. S ott, ahol pedig nem kellett volna lennie, az ellenkező oldalon, ugyanolyan forrón és tompán világított az egész égboltot befedő, bíborvörös folt...

– Délibáb... – tételezte fel határozatlanul Bogdan.

– Délibáb a semmiben! Délibáb, mely perzsel, és protonáradatot bocsát ki magából! No, rendben, legyük fel. S az, hogy az űrhajó összes giroszkópberendezése felmondta a szolgálatot, ez szintén a délibáb számlájára írandó? S az, hogy minden kronométer, beleértve a közönséges karórákat, pontosan huszonhárom percet késett a visszatérés után, ez is a délibáb eredménye?

Bogdan hallgatott.

– És mégis mivel magyarázzák ezt? – kérdezte Bikov.

– Magától értetődően azzal, hogy ilyen közel a Naphoz a vonzásmező eltorzult, s megváltoztak az „abszolút” tér-és időviszonyok. Csupán egy dologgal vigasztalhatod magad – Jurkovszkij színpadiasan Bogdan felé nyújtotta kezét. – Ezeket a jelenségeket még az einsteini relativitáselmélet sem magyarázza. A tény azonban tény marad: a tér nem „egyszerűen tér”, amelyről oly könnyelműen papoltál nekünk félórával ezelőtt. Legyenek bizonyság erre Fegya ősz hajszálai, akinek csupán ötödik, hatodik kísérletre sikerült elkormányoznia az űrhajót a Vejántól.

Jurkovszkij elhallgatott, felállt, s fütyörészve járkálni kezdett a társalgóban. Bikov kétségbeesetten törte a fejét, mit jelenthettek ezek a különös szavak, hogy „a tömegvonzás megváltoztatta az időt és a teret”. Alighogy erőt gyűjtött magában, hogy feltegyen egy kérdést, Dauge, aki egy percig gúnyosan méregette Jurkovszkijt, véget vetett a vitának.

– Vlagyimir, elég volt a fecsegésből! Teríts, s hívd Anatolij Boriszovicsot. Ideje vacsoráznunk.

Vacsora után, Krutyikovot kivéve, mindnyájan az asztalnál maradtak, ő átvette az ügyeletet. Jermakov kissé álmosan, de mint mindig, simára fésült hajjal és feszes tartásban üldögélt egy apró, vékony porceláncsésze mellett, s élvezettel szürcsölgette a forró kávét. Bogdan és Jurkovszkij szokás szerint tréfálództak, diákéveik humoros epizódjait elevenítették fel. Dauge komolyan és figyelmesen kevert valamilyen fantasztikus italt tucatnyi, különböző gyümölcsléből. Puha, tompa fény öntötte el a társalgót, minden állandó, kényelmes, nyugodt volt, s Bikov immár századszor gondolt arra, mennyire nem illik ez az idill ahhoz a fémdobozhoz, melyen őrült sebességgel hagyják maguk után a fekete pusztaság kilométer-millióit.

– Min töprengsz, Alekszej? – kérdezte Dauge.

Bikov bűntudatosan elmosolyodott.

– Csak úgy, tudod... elragadtak a gondolatok! Üldögélünk, teázgatunk... Egyáltalán nem így képzeltem el.

– Ugyan, hát hogyan képzelted el? – Johanics komikusan csodálkozott. – Aha, könyvekből? Vagy újságcikkekből?

– Legalább azokból...

Jurkovszkij fellengzősen kontrázott:

– A hős űrhajósok bátran leküzdik az ismeretlen út minden nehézségét, s félelmet nem ismerve fogadják a veszélyeket...

– Igen... valahogy így. Azután vártam a súlytalanságot és mindenféle új kalandot.

– Ne kísértsd az istent!

– Nem-nem, tudom, hogy egy állandó gyorsulással haladó űrhajóban nem köszönthet be a súlytalanság állapota. Mégis, nekem ez olyan kiábrándító volt.

Bogdan és Dauge kacagásban törtek ki.

– Higgye el, Alekszej Petrovics – mondta komolyan Jurkovszkij –, a súlytalanság állapotát kiküszöbölve lényegesen kényelmesebb az életünk. Hiszen magának most szerencséje van. Emlékszem egy esetre, hat éve a Holdra tartottunk. S velünk jött, szintén első útjára, egy bizonyos szakértő. No, nem éppen sivatagi szakértő volt, csupán a szelenográfia jeles ismerője. Már jó ideje irt a Holdról, tanulmányozta, vitázott róla, csak addig még soha nem járt rajta. Félt a repüléstől. Hát... ilyen az élet...

– Gluzkinról van szó? – kérdezte Dauge.

– Róla, igen, Gluzkinról – mosolyodott el Jurkovszkij. – Tehát, startoltunk. Repülünk. Kikapcsoltuk a reaktort, s kiszabadítottuk az utasokat az amortizációs rekeszekből. Mindenkinek rendkívül érdekes volt a súlytalanság, új élmények és a többi. Ez a Gluzkin is vidám volt, noha egy kissé sápadtnak tűnt. Úgy két óra múlva odaúszik hozzám, s megkérdezi: „Elvtárs, hol van itt a mellékhelyiség?” Én pedig ugye, elfelejtettem, hogy újonc. „Menjen – mondom neki – végig a folyosón, s jobbra az utolsó ajtó.” S többet nem mondtam neki. Ő pedig, szívbéli barátunk, elindult.

Most már mindenki mosolygott: Dauge, Bogdan, sőt még Jermakov Is. Bikov elkomorodva hallgatta.

– Nos, bezárkózott – oda, ahogy illik – folytatta Jurkovszkij. – Elmúlik öt perc, tíz perc, negyedóra, nem jön elő! Majd megjelenik... tetőtől talpig nedvesen.

Káromkodik, felhőként röpdösnek körötte a különféle színű és szagú buborékok... Mi pedig, ki hová tudott, menekültünk előle. Teljes erőre állítottuk a ventillátorokat, s nagy nehezen kipucoltuk a folyosót. Káromkodott a szegény holdkutató, de nem volt mit tenni!

Én is égek még most is, ha rágondolok. És akkor még nők is voltak velünk. Hát néha ilyen tréfákat űz velünk a súlytalanság, Alekszej Petrovics! – zárta le ünnepélyesen Jurkovszkij.

– Igen, a súlytalanság általában a vártnál kevesebb örömet okoz – erősítette meg Dauge, amikor a nevetés elcsitult. – Amíg kitanulod, hogyan viselkedj, alaposan megszenvedsz...

– Emlékszem – vette át a szót Bogdan –, ahogy az egyik...

– Várjatok csak! – szakította őket félbe Jermakov.

Alig hallható, vékony hang szűrődött át felülről, hol halkult, hol hullámszerűen erősödött, akár a szúnyogzümmögés a sátorban. S Bikov látta, hogyan fehéredik el lassan Jermakov, hogyan sápadt el s vált lilává Dauge arca, Szpicin tágra nyitotta szemét, Jurkovszkij pofacsontján pedig kidagadtak az izmok. Mindnyájan fölfelé bámultak. Bikov megfordult. Közvetlenül a mennyezet alatt, a bőrborítás steppelt varratában pulzált az égőpiros lámpa. Száraz koppanással hullott a padlóra egy pohár, sötét folt terjedt szót az abroszon. S ebben a pillanatban fülsiketítő csöngetés töltötte be a társalgót. A mennyezetet, az arcokat, kezeket, az abroszt vészjósló, málnaszínű fény árasztotta el.

– Sugárveszély! – üvöltötte Bikov füle mellett egy ismeretlen hang.

Bikov megbabonázva meredt a görcsösen fel-fellobbanó jelzőlámpára, mely a falból előmeredő ujjra emlékeztette. „Csinn, csinn, csinn!” – erőlködött a jelzőcsengő. Az ajtó kitárult, s Krutyikov jelent meg a küszöbön.

– Sugárveszély! – kiáltotta.

Megnyúlt arcát izzadságcseppek borították. Jermakov, ajkát alig szétfeszítve, nyugodtan válaszolt neki:

– Látjuk és halljuk.

– Miért, honnan? – dünnyögte Bogdan.

Jurkovszkij vállat vont.

– Értelmetlen kérdés.

– Nem, semmiképpen sem értelmetlen! – jegyezte meg szinte fuldokolva Dauge. – Talán még van időnk, hogy védekezzünk...

– Űrruhával?

– Legalább azzal!

– Ostobaság – jegyezte meg meggyőződéssel Bogdan. – Hiszen áthatolt a burkolaton és a védőrétegen...

„Csinn, csinnn, csinnnnn...”

– Ez elől nem bújhatsz el – suttogta Krutyikov.

Dauge keserűen elmosolyodott.

– Ugye – jelentette ki. – Hát akkor várni fogunk.

Krutyikov kimért ünnepélyességgel emelte fel a leesett poharat, s leült Jermakov és Bikov között.

– Legalább száz röntgen – jegyezte meg Jurkovszkij.

– Több – licitálta felül Bogdan.

– Százötven. Ki ad többet? – Dauge felkapott az asztalról egy teáskanalat, s remegő kezekkel görbítgetni kezdte. – Becsszóra, érzem, ahogy belém vágódnak a protonok!

– Érdekes! Sokáig fog ez még tartani? – dohogott Jurkovszkij hunyorogva, s a jelzőlámpát figyelte.

– Ha öt percnél tovább tart, akkor úgyis mindegy.

– Eddig két perc telt el – jegyezte meg halkan Jermakov. Krutyikov megigazította kezeslábasa gallérját, behúzta a mellén szétnyíló cipzárat, s a pipája után kotorászott a zsebében.

„Csinn, csinnn, csinnn...”

– „A halál záporában ültek, s elbűvölő zenét hallgattak” – szavalta Jurkovszkij. – Ide figyeljetek, nem lehetne kikapcsolni ezt a szörnyű csörömpölést? Nem szoktam hozzá, hogy így haljak meg.

„Cslnnn, csinnn, csinnnn...” Dauge végül is eltörte a kanalat, s darabjait az asztalra hajította. Mindnyájan rámeredtek.

– A sugártámadás első áldozata – állapította meg Jurkovszkij. – Johanics, légy oly szíves, s dugd a kezed a zsebedbe!

Bikov összehúzta a szemét. Még pár perc, és mindennek vége? S ami a legszörnyűbb, nem tehetsz semmit, semmit...

A csöngetés hirtelen megszakadt. A piros jelzőlámpa kialudt. Csend. Sokáig ültek néma csendben, moccanni sem mertek, túlságosan megdöbbentek ahhoz, hogy örüljenek. Végül Jurkovszkijhoz fordulva Jermakov szólalt meg elsőnek.

– Mégiscsak bohóc maga, Vlagyimir Szergejevics. Nagy pozőr...

Dauge idegesen felnevetett. Krutyikovot elkapta a csuklás, s fintorogva a szódavizes szifon után nyúlt.

– Elnézést, Anatolij Borlszovics! Bevallom, valóban kissé az vagyok – szabadkozott Jurkovszkij. – Fiatal koromban egy amatőr színjátszó csoport tagja voltam... Hősszerelmes! – ízületeit megropogtatva kinyújtózkodott. – Bízzunk benne, hogy mindez következmények nélkül marad. Az én számlámon enélkül is töméntelen röntgen van.

Bikov elképedve forgatta a fejét.

– Valóban csak két percig tartott az egész? – hitetlenkedett.

– Nos, barátaim – szólalt meg tompán Jermakov, s felállt. – Vegyük úgy, hogy az incidens véget ért. Most haladék nélkül lássunk hozzá a belső védőréteg ellenőrzéséhez!

– Nézze meg az ember! Hiszen ilyesmi jó ha tízévente egyszer előfordul! – dörmögte Krutyikov. – Mellesleg, szerintetek mi okozhatta ezt?

– Még egy sündisznó is megértené: kozmikus sugárzás – felelte Jurkovszkij.

– Remek, ha így volt. Én pedig szánom-bánom bűnömet, már arra gondoltam, hogy a reaktor védőburka sérült meg.

Bogdan az órájára pillantott.

– Én vagyok az ügyeletes, Anatolij Boriszovics. Ideje, hogy adást küldjünk a Földre. Közöljük velük?

– Nem! – vágta el szavait szárazon Jermakov. – Semmi értelme hiába nyugtalanítani őket. Adja le a szokásos „minden rendben”-t. S még valami: kérem, hogy mindenki sorban menjen be az orvosi szobába, hogy beoltsák és dezaktivizálják. Dauge az első. Utána pedig alaposan ellenőrizni kell a védőréteget.

– Egyelőre pedig megengedhetünk magunknak egy csésze kávét! – jegyezte meg vidáman Krutyikov. – Nézd csak, egészen elhűlt! Aljosa, légy szíves, kapcsold be...

– S ennek ellenére a hős űrhajósok bátran leküzdik a nehézségeket – jegyezte meg Bikov Jurkovszkijra pillantva.

Jurkovszkij felszabadultan elnevette magát.

– Ezek nem nehézségek. Ez csupán egy kis halálfélelem. A nehézségek még hátravannak. Ezt garantálom, ahogy Krajuhin mondaná.

Vészjel

A kozmikus támadás rejtélyére csak néhány órával később derült fény. Jermakov óvatosan fogalmazott kérésére közöltek egy részt a krimi aktinográfiai obszervatórium jelentéséből, s ebből kiderült, hogy éppen abban a pillanatban, amikor a Hiusz legénysége a halálos mennyiségű sugárzás hatása alatt a halálra készült, a Nap felszínén hatalmas erejű gázkitörést észleltek, olyan jelenséget, ami egyáltalán nem ritka, s elég jól ismerik. A hidrogénatom magjainak sűrű sugara – protonok voltak – kolosszális sebességgel száguldott a térben, s rázúdult az útjába kerülő űrhajóra.

A protonoknak csupán egy része tört át a titánötvözet páncélon, amit még az „abszolút tükör” felülete is erősített, a vastag védőburokban töméntelen kegyetlen erővel sugárzó gamma-forrást képeztek, s ezek számára gyakorlatilag nincs akadály. A gamma-sugarak hatottak a jelzőberendezésekre és a mutatókra, s mindjárt az út legelején majdnem elpusztították az expedíciót.

Jóval veszélyesebb volt ez, mint a találkozás meteoritokkal. Ha a proton bombázás még egy negyedóráig tart, a Hiuszon nem marad egyetlen eleven lélek sem. Ilyen erősségű gamma-sugárzás jóval rövidebb ideig is komoly kellemetlenségeket okozhatott volna a legénységnek: egy-két, korábban már sugárbetegséget szenvedett űrhajós feltétlenül megbetegedett volna. Szerencsére Jermakov rendelkezésére álltak a legújabb készítmények, amelyeket egy biofizikai kutatóintézet juttatott el a bizottságnak. A szervezetbe juttatva teljesen vagy szinte teljesen megszüntették a nem túl súlyos radioaktív fertőzések következményeit.

– Hallottam ilyen esetekről – jegyezte meg Bogdan, amikor Jermakov felolvasta a rádiótáviratot. – Azt hiszem, pontosan így pusztult el tizenöt évvel ezelőtt egy német üzemanyag-szállító űrhajó. Ha viszont a napkitörések ilyen gyakoriak, miért találkozunk ilyen ritkán ezekkel a foton-szökőkutakkal?

– Nagyon egyszerű – felelte Jurkovszkij. – Én még azt is mondanám, nagyon furcsa, hogy egyáltalán találkozunk velük. A protonsugár meglehetősen keskeny kötegben terjed, s jelentéktelen annak esélye, hogy beleütközünk.

– Szóval szerencsénk volt – sóhajtott Dauge. – Undorító állapot, amikor ilyen hétköznapi módon gyilkolnak meg, és semmit nem tehetsz ellene. Aztán pedig... ki nem állhatom az injekciókat, s ettől a ráadástól borzasztóan fáj a derekam.

– Még a különleges védőruha sem segített volna? – érdeklődött Bikov.

– Ugyan, miféle védőruha segíthetne!... – Dauge legyintett. – Ettől, Alekszej, semmiféle védőruha nem ment meg. Tízmilliárd elektronvoltnyi energia! Szerencsére már túl vagyunk rajta...

– Még nem vagyunk túl – jegyezte meg Jermakov.

– Hát ez meg mi?

– A parancsnoki fülkében még most is jeleznek a műszerek.

Jurkovszkij idegesen feléje fordult.

– Villognak?

Jermakov bólintott.

– Villognak, az ördög vinné őket! – erősítette meg Bogdan.

– Erősen?

– Nem olyan veszélyes, talán egy századröntgen lehet. Mégis villognak...

– Tehát a kitörés még nem ért végett... Hiszen éppen a protonsugár tengelye mellett repülünk...

Dauge gondterhelt arccal töprengett.

– Ez nem magyarázat! – Jurkovszkij, mint a tanár, aki tanítványa hibáját korrigálja, a fejét csóválta. – A Nap forog, s a kitörés helye már régen oldalvást került volna. Nem, itt valami másról van szó...

– Irányított rádiósugarak – mondta Jermakov.

– Hát persze! – örvendezett Dauge. – Ezt várhattuk is. A protonbombázás hatására a Hiusz vastag falának egyes atomjai radioaktívakká váltak, ennyi az egész...

– Még hogy „ennyi az egész”! Mennyi vesződés lesz még vele...

– Nem hiszem – vetette ellen Szpicin. – Hiszen a sugárzás nem túl erős, nem haladja meg a megengedett értéket.

– Még jó, hogy felülről betakar bennünket a Fiú – vette Bikov a bátorságot, hogy ő is beleszóljon az eszmecserébe.

– Igen, a Fiú... – Jermakov elgondolkozott. – Hiszen a Fiú Is megfertőződhetett. Kellemetlen lenne.

– Kimenjünk a világűrbe? – javasolta Jurkovszkij.

– Majd csak azután, hogy a tükörrel a Nap felé fordulunk. Körülbelül egy nap múlva.

– Rágondolni is rossz – jegyezte meg Dauge, aki még mindig az átéltek hatása alatt állt –, mi lett volna, ha ez a szörnyűség még néhány percig eltart; mindnyájunkkal végez! A Hiusz halott legénységgel repült volna tovább!

– És úgy ötven óra múlva mint felizzott felhő csapódtunk volna a Napba...

Ilyen temetésről egyetlen viking sem álmodhatott volna! – jelentette ki ünnepélyesen Jurkovszkij. – Néha pokolian sajnálom, hogy nem vagyok költő...

– Hagyjuk csak a temetéseket – jegyezte meg Mihail Antonovics.

– Halott bolygóközi űrhajó, halott legénységgel...

– Bogdan Jermakovra pillantott. – Ugye, vannak ilyenek, Anatolij Boriszovics?

– Bolygóközi „Bolygó Hollandi”-k...

– Mi történt velük? – érdeklődött érthető kíváncsisággal Bikov.

– Különböző okai voltak... Más bolygókról behurcolt betegségek, napkitörések, mint amilyen ez volt...

A beszélgetés a társalgóban folyt. Jurkovszkij lovaglóülésben ült a székén, a támlájára könyökölve, szép, csillogó szemével a beszélgetőket figyelve. Dauge egyik saroktól a másikig járt fel és alá, időnként megállt az asztalnál, kivett egy darab kandírozott citromot a tálból, és nyögdécselve a derekát tapogatta. Szpicin és Bikov a díványra telepedett. Jermakov, aki éppen befejezte szolgálatát, egy fotelban ült le a könyvszekrény előtt. Mihail Antonovics pedig, aki az irányítófülkébe készült, az ajtóban állt.

– Igen, ez szörnyű dolog – sóhajtott fel Dauge. – Egy űrhajó halott legénységgel...

– Hmm... – Jermakov az órájára nézett, majd Mihail Antonovicsra. – Néha kétségkívül azért történt meg, mert a pilóták túlságosan is ráhagyatkoztak az automata irányításra. Mihail Antonovics zavarában elvörösödött, köhintett, és sietve távozott. Jurkovszkij fehér fogait kivillantva elnevette magát.

– Gyere, Johanics, menjünk mi is dolgozni, különben fölfalod az összes édességet!

– Csak irigykedsz – rázta meg a fejét Dauge. – Irigy vagy, és mohó. Fáj a derekam az injekció után, nem érted? Nem kényeztetheti magát az ember egy kicsit? Jól van, menjünk. Hozzád?

– Én is megyek, alszom egy keveset az ügyelet előtt – mondta Bogdán. – Te nem jössz, Alekszej Petrovics?

– Nem, elüldögélek itt, olvasok.

Jurkovszkij, Bogdán és Dauge kiment, Bikov pedig belemerült egy cikkgyűjteménybe a rádióhullámok alkalmazásáról az űrhajózásban.

Az űrhajón az élet folyt tovább a szokásos medrében. Jermakov megfigyelés alatt tartotta a fotontechnika működését, s a navigátorral közösen az új űrhajózás valamilyen problémáján dolgoztak; a geológusok századszor vizsgálták felül a Golkonda kutatási programját; Bikov asztronómiai könyveket olvasott, Bogdan Szpicin minden szabadidejében a rádiókészülékkel bajlódott.

Egyszer mindnyájukat behívta a fülkéjébe.

– Hallgassátok! – kérte őket, s boldogan mosolygott. – A Mars beszél, a Homok-kikötő. Az adás nekünk szól.

– ...nagyon rövid ideig – csicseregte egy vidám, vékony női hang. – S íme, a Középső-hegygerinc láncaitól elzárt, a hideg viharoktól védett völgyben sekély vizű tavakra és tágas rétekre leltünk, akár egy gyermekmesében. Ó, kedves barátaink, ha láthatnátok mindezt! Kapaszkodjanak fel az egyik kis domb tetejére, s meglátják a tó mozdulatlan, lila tükrét, a szokatlanul hosszú szárú, narancsszínű fűszőnyeget, a hatalmas, élénkzöld virágokat, fölöttük pedig a sötét, ibolyaszín égboltot. A legszívesebben letéptük volna magunkról a szkafandert...

Bikov látta, ahogy társai arcán az öröm és a lelkesedés küzdött a hitetlenséggel, ajkuk önkéntelenül boldog mosolyra húzódott, szemükben puha, meleg fény gyúlt ki.

– Ez a Mars! – suttogta Dauge. – Fiúk, gondoljátok csak meg, ez lenne a Mars, a halott Mars!

– ...Ezt a völgyet Hiusz-völgynek kereszteltük el tiszteletetekre, Nem tudunk vizet hozni nektek tavaiból, virágokat szakítani mezőiről, sőt, sajnos még megmutatni sem tudjuk, viselje azonban, merész barátaink, a ti neveteket! Úgy... Még egy percet... Ideje befejeznünk. Viszontlátásra, sok sikert kívánunk mindnyájatoknak – Anatolij Jermakovnak, Vlagyimir Jurkovszkíjnak, Mihail Krutyikovnak, Bogdan Szpicinnek, Grlgorij Daugénak és természetesen neked is, Alekszej Bikov...

Ezen a napon Jurkovszkij, Dauge és Szpicin egymás szavába vágva sokáig beszélgettek marsbéli kirándulásaikról.

A repülés ötvenötödik órájában Jermakov bejelentette, eljött az ideje, hogy a Hiuszt tükrével a Nap felé fordítsák, s megkezdjék a fékezést. Az űrhajó sebessége ekkorra elérte a másodpercenkénti ezerkétszáz kilométert. Az ezt követő negyven óra során a Hiusz a Naphoz viszonyítva fordított irányú gyorsulással kellett, hogy haladjon, hogy nulla sebességgel jusson el a Vénusszal való találkozási ponthoz.

Dauge mindezt sietve magyarázta Bikovnak, miközben a legénységi társalgót felkészítették a fordulóhoz: kiszabadították a könyvszekrényt és a tálalószekrényt, mindent elvittek, ami leeshetett vagy elmozdulhatott a helyéről. Majd a parancsnoki fülkéből adott parancsra mindnyájan odaszíjazták magukat karosszékeikhez.

Bikov valami olyasféle érzést várt, amit a Fiú próba-útjának idején átélt, azonban minden jóval egyszerűbben történt. Szpicin hihetetlen pilótaképességeinek köszönhetően az űrhajó lágyan és gyorsan fordult meg. Az alig egy másodpercig tartó súlytalansági állapot szinte észrevétlen maradt számukra. A legénységi társalgóban ülve csak azt tapasztalták, hogy a padló kicsúszott alóluk, egy pillanatig függőleges helyzetbe került, majd lágyan ismét visszatért a helyére.

A Hiusz reaktorgyűrűivel a Nap felé fordulva száguldott előre, a fotonhajtómű változatlanul működött, másodpercenkénti tízméteres értékű, állandó gyorsulást biztosított, az űrhajó sebessége azonban a Naphoz viszonyítva most fokozatosan csökkent. Ebéd után Bikov figyelmeztette Jermakovot, hogy ellenőrizni kellene, hogy a Fiú milyen radioaktív sugárzást szenvedett.

– Azonkívül – tette hozzá –, noha nincs okunk, hogy kételkedjünk abban, milyen szilárdan rögzítették a jármű szállítókonténerét a Hiuszhoz, mégsem árt megnézni, nem sérülte meg valami a forduló közben. Ki kell menni s meg kell nézni.

– Már régen meg kellett volna tenni – dünnyögte Jurkovszkij.

– Kimenni és megnézni? – Jermakov hunyorintott. – Nem hinném, hogy ez olyan egyszerű lenne...

– Hiszen a korábbi űrrepülések során jó néhányszor kimentünk a világűrbe...

– A régebbi űrrepülésekkor természetesen. Most viszont arról van szó, hogy olyan űrhajóból lépjünk ki, amely gyorsulással repül.

– Hm... – Jurkovszklj töprengőn harapdálta az ajkát.

– Képzeljétek el, mi történik veletek, ha elszakadtok tőlünk? – folytatta Jermakov.

– A Hiusz elszáguld, te pedig a plazmarobbanás fókuszpontjába kerülsz – jegyezte meg Dauge.

Bikov határozottan előrelépett.

– Anatolij Borlszovics, engedje meg nekem! – kezdte. – A Fiú az én gondom, én felelek érte.

– A Bolygóközi űrrepülő utasítás tizennyolcadik pontja: „Útközben tilos az utasokat kiengedni az űrhajó fedélzetéről” – idézte gyorsan Jurkovszkij.

– Úgy van. Ez törvény – bólintott Dauge.

– De én nem vagyok utas! – tiltakozott Bikov, s felháborodottan pillantott barátjára.

– Egy pillanat – szólt közbe Jermakov. – Alekszej Petrovics, nekem valóban nincs jogom kiengedni önt. Nincs elég gyakorlata, tapasztalata... De ez még mind nem lényeges, ha lenne, akkor sem engedném ki: bármilyen szerencsétlenség esetén nem lenne kivel helyettesíteni magát a Fiún...

– Ráadásul azt is kockáztatjuk, hogy elveszítünk egy ilyen remek szakácsot... – sóhajtotta képmutatóan Jurkovszkij.

Bikov egy hideg pillantást vetett a „Szépfiú”-ra, de nem válaszolt, majd ismét Jermakovra függesztette tekintetét.

– A fotonreaktort kikapcsoljuk, úgyhogy semmiféle kockázat nem lesz – folytatta a parancsnok.., (Jurkovszkij arca megnyúlt.) – Ami pedig a felelősséget illeti, itt az űrhajón mindenért, a legénységért és a teherért, én felelek. Nem erről van tehát szó. Szpicin most ügyeletes, Krutyikov pihenni készül. Mellesleg Mihail Antonovicsot sem lenne túl hasznos kiküldeni. Nagyon is súlyos egyéniség egy ilyen vállalkozáshoz.

– Hm! – hümmögte fülig elvörösödve Krutyikov.

– Akkor hát én maradtam? – kérdezte mosolyogva a „Szépfiú”.

– Vlagyimir Szergejevics valóban különleges iskolát végzett, s alapos gyakorlatra tett szert a korábbi utazások során – zárta le a dolgot Jermakov. – Tehát vagy én, vagy Vlagyimir Szergejevics...

– Tizenhatodik cikkely – szólt közbe tüstént Dauge –, „az űrhajó parancsnokának repülés közben tilos elhagynia az űrhajót”.

– Úgy ám, ilyen a szabályzat! – kiáltott fel nevetve Jurkovszkij, és kiment.

Bikov komoran lehorgasztotta a fejét, s félrevonult.

– Ne sértődjék meg, Alekszej! – Dauge vállon veregette barátját. – Mert itt, barátocskám, nem bátorságra van szükség, hanem gyakorlatra.

– Nem túl nagy tudomány.

– Nem? Mondd, a vákuumszkafanderről van valami fogalmad?

– Miről?

– A vákuumszkafanderről. A speciális öltözékről, amelyben a világűrben dolgoznak.

– Miért, a mi öltözékünkben nem lehet?

– Ugyan, Alekszej! Úgy átfagynál benne, hogy utána kezed-lábad sem bírnád mozdítani. Láttad a felfújt űrruhát Krajuhin dolgozószobájában?

Bikov sóhajtott.

– Úgy látszik, nem megy... Pedig de szerettem volna megnézni a ti „világűrötöket”, természetben!

– Semmi baj, Alekszej Petrovics! – Jermakov váratlanul gyöngéden pillantott Bikovra. – Még lesz módja természetben látni a világűrt.

Visszatért Jurkovszkij, két terjedelmes, szürke zsák alatt görnyedezett.

– Lehet, hogy mégsem kapcsoljuk ki a fotonreaktort? – kérdezte, miközben ügyesen szétrakta a zsákok tartalmát, az áttetsző sisakot, a kettős oxigénpalackot és a többi felszerelést.

– Feltétlenül kikapcsoljuk. Mellesleg, Alekszej Petrovics, most megismerkedhet a súlytalanság világával. Azt javaslom, ne hagyja el a társalgót, s ne tegyen hirtelen mozdulatot.

– Nem értem...

– Amint kikapcsoljuk a fotonreaktort, a gyorsulás megszűnik, s az űrhajó egyenletes mozgást végez, ha pedig nincs gyorsulás, akkor nincs súly sem.

– Vagy úgy! – Bikov arca felderült, s kezét dörzsölgette. – Nagyon érdekes... Különben bosszantott volna: részt vettem egy űrutazáson, és nem éltem át...

– Készen vagyok! – jetentette Jurkovszkij.

Az ajtóban állt, tetőtől talpig furcsa páncélban, mely rugalmas fémgyűrűkből állt, s benne különös, emberfejű ízeltlábúra hasonlított. A hóna alatt tartotta a cilinderszerű, áttetsző sisakot. Bikov már látott fényképen és filmen űrruhát, mégsem tudta megállni, hogy körbe ne járja Jurkovszkijt, s kíváncsian végig ne vizsgálja.

– Menjünk! – adta ki a rövid utasítást Jermakov.

Bikov leült a fotelba, s tekintetével követte társait.

A lábak dobogása elcsendesült a folyosón, s halkan csattant az ajtó. Majd Dauge kiáltását hallotta: „Hová erősítsem a kötelet, Anatolij Boriszovics?!” Azután minden elcsendesedett.

– Figyelem! – hallatszott a hangszóróból Szpicin hangja.

S ebben a percben Bikov úgy érezte, mintha valami puhán a levegőbe emelné. Görcsösen markolta a karosszéket. Vékony sivítás hallatszott, hideg huzat futott végig az űrhajón. Bikov hangosat sóhajtott. Úgy látszik, semmi borzasztó sem történt. Óvatosan elengedte a karosszéket, s felállt.

Amikor úgy negyedóra múlva Dauge, Mihail Antonovics és a fehér, dérborította Jurkovszkij a fal mellett kiképzett, különleges fogódzókba kapaszkodva visszatért a legénységi társalgóba, Bikov vörösen és izzadtan, fejjel lefelé függött a levegőben a karosszék felett, és hasztalan próbálkozott legalább ujjbeggyel hozzáérni.

Jurkovszkij, amikor ezt meglátta, elégedetten felkiáltott, s közben elengedte a fogódzót, fejét a falba verte, majd ismét kiúszott a folyosóra. Dauge és Mihail Antonovics a nevetéstől fuldokolva a Fiú komoran mosolygó vezetője alá úsztak, s lábánál fogva a padlóra húzták.

– Nos... hogy tetszett a... súlytalanság világa? – kérdezte könnyeit törölgetve Dauge. – Kipróbáltad?...

– Kipróbáltam – felelte kurtán Bikov.

– Figyelem! – hallatszott a hangszóróból.

Amikor ismét bekapcsolták a fotonreaktort, s minden a helyére állt, Jurkovszkij beszámolt űrsétájának eredményeiről. A Fiút tartalmazó konténer radioaktív sugarakat bocsát ki, de nem erősen, alig észlelhetően. A kötések nem szenvedtek sérülést, legalábbis kívülről nem, s ami voltaképp a legfontosabb volt, a konténer egy centiméterre sem mozdult el.

– A Vénusz sarlóját szabad szemmel látni. A Nap körüli korona mintha gyöngyfelhő lenne! Mondjátok meg, miért nem születtem költőnek? – Jurkovszkij költői pózba vágta magát, s szavalni kezdett: – „Sötét űr...”

– „Lángoló űr” – tette hozzá komolyan Bogdan Szpicin, aki csak egy csésze kávéért futott be a kormányfülkéből.

Jurkovszkij kifejezéstelen tekintetet vetett rá, s újból belekezdett:

A sötét űr szárnyait kitárta,

a csillagok – csillogó könnycseppek

– E.... e.... hogyan is legyen tovább?

– Apáca – javasolta Bogdan az odaülő rímet.

– Hallgass, te prózai lélek...

– No, madárka...

– Várj egy picit...

A sötét űr, idegen űr

a csillagok – csillogó könnycseppek

hol a tér jégbe merül...

– S ahol hősökké fölkennek – fejezte be a leglíraibb hangon Bogdan.

S senki nem szólt egy szót sem Bikov szerencsétlen kalandjáról a súlytalanság világában. Az űrhajón ismét nyugalom és csend uralkodott el, visszatért a megszokott, majdhogynem földi élet.

Bikov és Dauge a társalgóban ültek, és sakkoztak, amikor belépett a gondterhelt Krutyikov.

– Gyerekek, hallottátok az újságot?

Bikov kérdőn pillantott rá, Dauge pedig a körmét rágva, szórakozottan kérdezte:

– Mi történhetett még?

– Nincs összeköttetés.

– Kivel?

– Senkivel. Sem a Földdel, sem a Ciolkovszkijjal.

– Miért?

Krutyikov vállat vont, belenyúlt a tálalóba, s egy szelet nápolyit húzott elő.

– Régóta nincs kapcsolat?

– Több mint egy órája. – Krutyikov harsogva beleharapott a nápolyiszeletbe. – Jermakov és Bogdan mindent kipróbáltak. Végigtapogatták az összes hullámhosszat. Semmi, süket minden. S ami a legmeglepőbb: rendszerint mindig ráakadsz valami beszélgetésre, most viszont minden hullámhosszon halotti csönd van, akár a tenger fenekén.

Sehol egy hang, sehol egy légköri kisülés.

– Talán a készülék romlott el? – találgatta Dauge.

– Mind a három berendezés egyszerre? Aligha.

– Vagy az antennákkal van valami baj?

A navigátor vállat vont. Dauge ezt dünnyögte: „Hála istennek, megint van valami!” – s összekeverte a bábukat.

– Hol van Vologyka?

– Bizonyára a fülkéjében...

Bikov megérintette Mihail Antonovics kezét.

– Lehet, hogy csupán a vétel romlott el, s ők hallanak bennünket?

– Minden tehetséges. Akkor is nagyon különös. Egyszer csak se szó, se beszéd az összes rádiókészülék felmondja a szolgálatot. Ilyen még sohasem volt. Igaz, Ljahov figyelmeztetett... De... Tudod, olyan nyugtalanító ez... olyan kellemetlen...

Bikov rokonszenvvel pillantott Krutyikov jóságos, kerek képére, melyen apró, szomorú szemek ültek.

– Igen... értem, Mihail Antonovics.

Valóban, helyzetük egyszerre kényelmetlen lett.

Homályos, baljós sejtés lett úrrá Bikovon. Lehet, hogy azért, mert az űrhajón mindent, még a legkisebb kellemetlenséget is nagy bajnak érezte. Úgy tűnt, Krutyikov is valami hasonlót érez, őt pedig aztán semmiképp nem vádolhatta a kezdő aggályoskodásával.

– Ne lógassátok az orrotokat, barátaim! – kiáltott fel megjátszott derűvel Dauge. – Egyelőre még semmi borzasztó nem történt, igaz? No, egy időre Ismeretlen okokból elveszítettük az összeköttetést. De a hajtóművekkel minden rendben, élelmünk elegendő, a Hiusz a kiszabott pályán halad...

Krutyikov sóhajtott. S Bikov ismét megértette társát. Számukra, a Föld gyermekei számára a rádió-összeköttetés volt az egyetlen eleven fonál, ami szülőföldjükhöz, bolygójukhoz fűzte őket. S ennek az éltető fonálnak az elszakadása, még ha csak időlegesen is, nyomasztóan hatott rájuk. Bikov egyszerre csak minden porcikájával érezte a Hiusz süket, hihetetlen magányát. A néma, üres tér sok tíz-és százmillió kilométere ólomként nyomta vállát, elvágta a többi világoktól s a szülőföld, a Föld melegétől... Tíz-vagy százmillió kilométernyi jeges űr... Ezek az elképzelhetetlen távolságok egyáltalán nem azt jelentik, hogy ott „semmi” nincs. Inkább valamiféle különös és érthetetlen életet élnek, felfoghatatlan törvények alapján, melyek bonyolultak és álnokak...

Bikov Daugéra pillantott, aki szórakozottan szedegette a sakkfigurákat, s elszégyellte magát. Nem elég, hogy akkor, a start előtt elfogta a félelem. Hiszen a legszörnyűbb, amire sor kerülhet... Igaz, miért kell feltétlenül történnie valaminek?

– Szeretett világűrünk újabb csínyjei – kezdte a társalgóba belépve Jurkovszkij. – Hogy tetszik?

– Egyáltalán nem tetszik – dünnyögte Dauge. – Hagyd abba a bohóckodást! Már unom... Krajuhin a Földön eszét veszti.

– No, az öreget nem kell félteni! Keményebb koponya, mint mi együttvéve. Azt hiszem, a kapcsolat azért szakadt meg, mert az űrnek az a része, ahol jelenleg vagyunk, így vagy úgy, de nem engedi át a rádióhullámokat. Hogy miért, azt megmagyarázni nem tudnám, de... Legalábbis a rádiókészülékre nincs mit panaszkodnunk. S még kevésbé az antennákra.

– Ábrándozó lélek! – sóhajtott Mihail Antonovics. – Hol láttál ilyet, hogy a légüres tér nem engedi át a rádióhullámokat?

– A mai napig sehol. Ljahov azonban már látott. Én meg most látok, mélyen tisztelt szkeptikus barátom. Téged persze még holmi tények nem győznek meg...

– Egy fityiszt látsz te, Vlagyimir Szergejevics!

– Mármint én? – tudakolta hangsúlyozottan udvariasan Jurkovszkij.

– Aha.

Jurkovszkij sarkon fordult, s elhagyta a társalgót. A küszöbön még megállt.

– Javaslom, hogy a jelenlevők menjenek a parancsnoki fülke bejáratához. Lehet, hogy hallhattok ott még valami érdekeset.

Krutyikov bosszúsan összeráncolta homlokát, s ismét benyúlt a tálalóba egy szelet nápolyiért.

– Ábrándozó széplélek – dörmögte.

Dauge hallgatott, Bikov pedig lelke mélyén érezte, hogy bizonyára mégiscsak Jurkovszkijnak van Igaza. Felmentek a parancsnoki fülke nyitott ajtajáig, s csatlakoztak Jurkovszkijhoz, aki már ott ült egy lépcsőfokon.

A fülkéből kihallatszott Bogdan monoton hangja.

– Föld... Föld... B-16. miért hallgatsz? Föld, Föld... itt a Hiusz. B-16, miért hallgatsz? Hangolódj rám; egy, kettő, három, négy, öt...

Csend köszöntött be. Dauge és Bikov egymásra pillantottak. Jurkovszkij töprengve dörzsölte az állat. Kapcsoló csattant. Bogdan sóhajtva jegyezte meg:

– Semmi, Anatolij Boriszovics. Csönd van, akár a sírban.

– Próbálja meg ismét hosszúhullámon!

– Értettem.

Percnyi szünet után Szpicin ismét megszólalt:

– Na rendben, tegyük fel, hogy valami van az antennákkal. De hiszen egy olyan erős adót, mint a hetes számú űrrepülőtéré, akár antenna nélkül is foghatnánk Különben is, mi történhetett volna az antennákkal? Nem értek semmit! Hiszen egy hangot, egy szisszenést sem hallani... Persze, Ljahovnak igaza van. Ez mind a sebességünktől van... Föld! Föld! B-16, miért hallgatsz? Itt a Hiusz. Hangolódj rám; egy, kettő, három...

– Lehet, hogy Jurkovszkijnak igaza van, s mi valóban egy négydimenziós lyukba kerültünk? – töprengett Jermakov.

Jurkovszkij köhécselni kezdett. Jermakov az ajtóhoz lépett. – Mindnyájan itt vannak?

– Igen, Anatolij Boriszovics. Ülünk és várunk.

– Mi a véleményük erről?

– Én már elmondtam, mit gondolok. – Jurkovszkij vállat vont.

– Lehet, lehetséges... Azonban a térnek ezek a torzulásai amolyan matematikai hókuszpókuszoknak tűnnek számomra.

– Ahogy tetszik – hagyta rá nyugodtan Jurkovszkij. – Én nem érzem ezt hókuszpókusznak. Azt hiszem, könnyen meggyőződhetünk róla, hogy ez a leghitelesebb valóság, amit érzékeink szolgáltatnak.

Jermakov elhallgatott.

– Hol van Mihail?

– A társalgóban, nápolyit nassol.

– Ide kellene...

Bogdan örömteli kiáltása szakította félbe Jermakovot.

– Felelnek! Felelnek!

Mindnyájan felpattantak! Száraz, recsegő hang szólalt meg:

– Itt B-16. Itt B-16. Hiusz, Hiusz, felelj! Itt B-16. Hangolódj rám; egy, kettő, három, négy. Hiusz, feleljetek...

– Ez Zajcsenko – dörmögte Jurkovszkij.

Bogdan sietve válaszolt:

– B-16, jól hallak. B-16, itt Hiusz, jól hallak. Miért nem feleltetek ilyen sokáig?

– Itt B-16, itt B-16 – folytatta Zajcsenko, s látszólag nem törődött Bogdan válaszával. – Hiusz, miért nem feleltetek? Hiusz, válaszoljatok! Itt B-16...

– Mi halljuk őket, ők viszont nem hallanak minket – állapította meg Dauge. – Óráról órára nehezebb. Nézze meg az ember...

– Itt a Hiusz, jól hallak – ismételte csüggedt hangon Bogdan. – Itt a Hiusz, jól hallom. B-16, itt a Hiusz...

– Itt B-16, itt B-16, Hiusz, válaszoljatok...

Elmúlt egy óra. A hetes űrrepülőtér ugyanazon a monoton, teljesen reménytelen hangon hívta a Hiuszt. S ugyanilyen monoton és fáradt hangon válaszolt Bogdan. A hetes űrrepülőtér nem hallotta őt. A tér átengedte a Földről a Hiuszig tartó rádiójeleket, de nem engedte át a Hiusz üzeneteit. Jermakov megállás nélkül fel s alá járkált a parancsnoki fülkében. Jurkovszkij rezzenéstelen arccal, lehunyt szemmel ült. Dauge ujjbegyével a térdén dobolt. Bikov sóhajtozott, s tenyerével a térdét simogatta. Üres pipáját szíva Krutyikov jelent meg a fülkében.

– Itt B-16, Hiusz, válaszoljatok...

Az éter zúgni és recsegni kezdett. Új, ismeretlen, fuldokló és rekedt hang robbant be az űrhajó csendjébe.

– Hilfe! Hilfe! Save our souls! Na pomosca! Na pomosca! Take our pelengs!

Jurkovszkij sietve felállt, Jermakov is megállt, mint akinek földbe gyökerezett a lába. Dauge megragadta Bikov kezét.

– Hilfe! Hilfe! – erőlködött az ismeretien hang. – Into three hours we are there. – Ballonen... Segítség! Elfogy... – A hang eltűnt az iszonyatos ropogásban és sivításban.

– Mi ez? – dörmögte Bikov.

– Valaki halálos veszélyben van, segítséget kér, Alekszej... – Daugénak csak az ajka mozgott, oly halkan beszélt.

– ... Koordinaten... zwei und zwanzig... huszonkettő... Megfulladunk... Zum Alles...

– Szpicin, a tájolóhoz, szaporán! – adta ki Jermakov az utasítást.

– Igenis!

– Our pelengs... take our pelengs... Unsere Pelengen...

– Haladéktalanul indulunk feléje! – kiáltotta Jurkovszkij.

– A kérdés, hogy merre?

– Szpicin, mit vacakoltok?

Rövid szünet után Szpicin elváltozott hangon válaszolta:

– Lehetetlen bemérni!

– Hogyhogy lehetetlen?

– Lehetetlen, Anatolij Boriszovics – nyögte reszkető tenor hangján Szpicin. – Győződjék meg személyesen...

Anélkül hogy összebeszéltek vagy egymásra néztek volna, Jurkovszkij, mögötte pedig Dauge és Bikov is befurakodtak a kormányállásfülkébe. Bikov Jermakov válla fölött előrepillantott. A vékony, hosszú mutató lassan és ernyedten keringett a számlapon, sehol nem állt meg, s közben finoman remegett. Jurkovszkij elkáromkodta magát.

– Hilfe! Hilfe!... Segítség... Tansukete kure! Irányunk... Koordinátánk...

Mindnyájan zavartan plllantgattak egymásra. Bogdan vadul forgatta a tájoló beállítódobját, kis karokkal csattogott, műszereket kapcsolt ki és be. Az irányt azonban sehogy sem tudták bemérni.

– Elátkozott hely! – suttogta Bogdan, s letörölte a verítéket a homlokáról.

– Micsoda szégyen ez számunkra – jegyezte meg halkan Dauge – emberek pusztulnak el...

Jermakov határozottan feléjük fordult.

– Miért vannak a fülkében? Ki engedte meg? Gyerünk, kifelé, maguk, hárman...

A lépcsőn Jurkovszkij leguggolt, s állát tenyerébe ejtette. Bikov és Dauge mellette álltak.

– Segítség! Segítség! – recsegte megfeszítve a rekedt hang. – Everybody who hear us, help!

Bikov lélegzetét visszafojtva hallgatott. Nem tudta, ki kér segítséget, mi történt ott, csak érezte, minden porcikájával érezte azt a szörnyű kétségbeesést, ami az ismeretlen minden egyes hangjából kicsendült.

– Ha tudnánk, hogy merre vannak? – súgta Jurkovszkij.

– Az ördögbe! – szitkozódott mérgesen Dauge. – Hát lehetséges, hogy rajtunk kívül senki nem hallja őket?

– Amennyire tudom, rajtunk kívül jelenleg legalább még hét űrhajó repül. Közülük csak kettő, egy japán és egy angol rendelkezik tartalék üzemanyaggal. Mindegy, mert amíg kiszámítják az új pályát, legalább félóra eltelik... Különös, hogy mi nem halljuk őket...

– Kiket?

– Azokat... a többieket...

– Egyedül a Hiusz lenne képes, hogy a pályaelemek kiszámítása nélkül, egyenest abba az irányba repüljön – mondta Dauge.

– Ha meglenne az irány...

Jermakov jelent meg az ajtóban, sápadt volt, szeme üvegesen csillogott.

– Menjenek vissza a kajütjeikbe, elvtársak! – utasította őket, – Feküdjenek le ágyaikra, és kötözzék oda magukat! Megpróbálunk kiugrani ebből az átkozott zsákból. A gyorsulás a négyszerese lesz a szokásosnak, ne feledjék. Dauge, mutassa meg Bikovnak, mit kell tenni túlterhelés esetén!

– Igenis!

Jurkovszkij felkelt, és elsőnek indult lefelé. Ekkor új hangok hallatszottak a fülkéből. Éles, határozott hang érdeklődött borzalmasan tőrt angolsággal.

– Who talks? Do you hear me? Who talks? I taken your pelengs...

Az, aki a segítséget kérte, izgatottan válaszolt:

– I hear you all right!

– Speak you Chinese?

– No...

– Speak you Russian?

– Igen, igen, beszélek és értek... Maguk oroszok?

– Nem, Ray List beszél, a Karma Indiai csillagűrhajó parancsnoka.

(„A jó öreg List” – suttogta Jurkovszkij.) Régóta halljuk magukat, nekünk azonban csak beállított adónk van, s az irányukat csak néhány perccel ezelőtt sikerült bemérni. Megmondaná, kivel beszélek?...

– A cambridge-i egyetem... professzorával... Robert Lloyddal. A Star űrhajó fedélzetéről... Borzasztó baleset...

Angolul folytatták a beszélgetést.

– Önök felé vettük az irányt – közölte List.

(„Bátor fickó!” – Dauge tágra nyílt szemmel meredt Jurkovszkijra.)

– Köszönöm, nagyon köszönöm... Hol vannak?

– Félórája szálltunk fel a nemzetközi űrhajókikötőből, a Phoboson.

Keserű kiáltás volt a válasz.

– Nem érnek ide!... Nem, nem fognak ideérni! Pusztulásra vagyunk ítélve...

– Megpróbálunk odaérni. Utánunk pedig indulásra készülnek a mentőűrhajók. Felvesszük magukat...

– Nem érnek ide. – Az angol hangja most már végképp megnyugodott. – Nem érnek ide... Csak kétórányi oxigénünk maradt.

– Hol vannak? A koordinátáik?

– A heliocentrikus koordináták...

A professzor Bikov számára ismeretlen számokat nevezett meg. Csend köszöntött be. Hallatszott, ahogy Jermakov és Bogdan kapkodva papírlapokkal zizegtek, majd zümmögni kezdett az elektronikus számítógép.

– Az aszteroidövezetben vannak. Három asztronómiai egységre a Marstól – közölte végül Krutyikov.

– Ötvenmillió kilométer – állapította meg komoran Jurkovszkij. – Még a Hiusz sem érne oda, s akkor sem, ha már a Marsnál lenne.

Felállt, s csüggedten leengedte kezét.

– Minden világos – hallatszott List hangja, – Nincs valami lehetőségük, hogy legalább tíz óráig kihúzzák?

Gondolkozzon.

– Nincs... A glicerinanesztezátorok elpusztultak... A levegő szakadatlanul szökik az űrhajóból, bizonyára mikroszkopikus repedések keletkeztek az űrhajó borításán...

A professzor rövid szünet után még hozzátette:

– Ketten maradtunk, s az egyikőnk eszméletét vesztette.

– Legyen erős, professzor!

– Én nyugodt vagyok – hallatszott ideges nevetéssel. – Ó, most már teljesen nyugodt vagyok!... Mister List!

– Hallgatom, professzor.

– Maga az utolsó, aki a hangomat hallja.

– Professzor, most nyilván százak és százak hallják magát...

– Mindegy, akkor is maga az utolsó ember, akivel beszélek. Egy bizonyos idő múlva megtalálja az űrhajónkat és a testünket. Kérem, könyörgök, minden anyagot, amit az út során összegyűjtöttük, adjon át az Űrhajósok Nemzetközi Kongresszusának! Megígéri?

– Megígérem önnek, Robert Lloyd.

– Mindenki, aki hallott minket, tanúnk lesz... Az anyagokat egy aktatáskába teszem... krokodilbőr aktatáskába... így. A parancsnoki fülke asztalán fog heverni. Hall engem?

– Jól hallom önt, professzor.

– Úgy. Előre is köszönöm, Mister List. És még egy kérés. A Földön, ha visszatérnek... visszatérnek... – szünet következett, s hallatszott, ahogy Lloyd szipogva kapkodja a levegőt. – Elnézést, Mister List... Ha visszatér, magát bizonyára meglátogatja a feleségem, Mistress Lloyd... és a fiam. Adja át nekik utolsó üdvözletemet,... mondja meg, hogy végig a helyemen voltam. Hall engem, Mister List?

– Hallom önt, professzor.

– Ez minden... Isten önnel, Mister List! Búcsúzom mindenkitől, aki hall engem! Kívánok mindenkinek sok sikert és boldogságot!

– Isten önnel, professzor! Fejet hajtok a bátorsága előtt.

– Nincs szükségem ilyen szavakra... Mister List!

– Hallgatom!

– Az irányjelző szakadatlan működni fog.

– Rendben.

– Az űrhajó ajtaja nyitva lesz.

Szünet.

– Rendben, professzor.

– Azt hiszem, mindent elmondtam. Once more, good bye!

Csend köszöntött be.

– Mi... sehogy sem értünk volna oda? – kérdezte Bikov, néma ajka alig mozgott.

Senki nem válaszolt. Némán mentek vissza a társalgóba, leültek, kerülték egymás tekintetét. Nemsokára Krutyikov és Jermakov is csatlakozott hozzájuk. Bikov szinte azt sem tudta, mi történik körülötte. Gondolatait egyre a képzelete által maga elé rajzolt kép kötötte le: ősz férfi kúszik rekedten fuldokolva a folyosón, s egymás után nyitja ki a nagy acélajtókat. Az utolsó ajtó előtt – a bejárati ajtó – megáll, zavaros tekintettel visszapillant. A folyosó mélyén látni az asztalt, melyen a lámpa fényében ott csillog a krokodilbőr táska. A férfi remegő kézzel megtörli homlokát, s még utoljára egy mélyet szív a már fogyó levegőből.

– Alekszej Petrovics!

Bikov összerezzent és hátrapillantott. Jermakov gondterhelten hajolt föléje.

– Menjen a kajütjébe, s próbáljon elaludni.

– Menj, Alekszej, menj! Nem lehet rád ismerni – biztatta Dauge.

Bikov engedelmesen felállt és kiment. A parancsnoki fülkébe vezető lépcső mellett elhaladva még hallotta, ahogy Bogdan egyhangúan Ismételte:

– B-16, B-16, itt a Hiusz. B-16, B-16, itt a Hiusz. Hangoljon rám...

A társalgóban Jermakov mélyet sóhajtva megszólalt:

– Találkoztam Robert Lloyddal. Kiváló űrhajós volt. Rendkívüli tudós...

– Legyen emléke áldott! Keményen kitartott – mondta halkan Jurkovszkij.

– Legyen emléke áldott!...

Rövid hallgatás után Dauge hirtelen felpattant.

– Az ördög tudja, de úgy érzem, mintha egy helyben állnánk. Valahová lezuhantunk, s betemettek...

– Ne keltsen pánikot, Dauge! – szólt rá fáradtan Jermakov.

Senkinek nem volt kedve ebédelni, s Jermakov elsőnek állt fel, hogy visszatérjen kajütjébe. Krutyikov kezét Jurkovszkij vállára tette, s bűntudatosan mondta:

– Úgy tűnik, hogy igazad volt, Vologya.

– Semmiség – szabadkozott társa. – Tessék, barátaim, még egy rejtély.

Mindnyájan kérdőn pillantottak rá.

– Miről van szó?

– List azt mondta, hogy csak egy irányba hangolt adója van, ugye?

– Így igaz.

– De hiszen jól hallottuk őt.

Mihail Antonovics eltátotta száját, és zavarodottan pillantott Jermakovra.

– Miért ne hallhattuk volna? – kérdezte Dauge.

– Azért, barátocskám, mert a Hiusz Listhez viszonyítva egészen más irányban van, mint Lloyd űrhajója. S az egy irányba hangolt rádióhullámok semmiképp sem juthattak volna el hozzánk.

Dauge a fejéhez kapott.

– Elég volt a rejtélyekből! Ezt már nem lehet kibírni! Jermakov és Mihail Antonovics viszont nyomban a parancsnoki fülkébe indult, s magukkal vitték Jurkovszkijt is.

A Vénusz madártávlatból

A rádiókapcsolat egy nap múlva éppen olyan váratlanul állt helyre, ahogy megszakadt. A Hiusz bizonyára elhagyta az „elátkozott helyet”, a világűr különös térségét, mely eddig még Ismeretlen befolyással volt a rádióhullámokra. A társalgóban sokáig vitatkoztak erről a szokatlan jelenségről, jó néhány feltételezés is elhangzott, közöttük számos nyilvánvalóan képtelen volt. (Dauge például kijelentette, hogy a legénység minden tagja a tömegpszichózis áldozata lett.) Jurkovszkij nekilátott, hogy valamiféle négydimenziós tükrözéselméletet állítson fel, s igyekezett a személyzet matematikában legerősebb tagjának, Mihail Antonovics Krutyikovnak a segítségével „fizikailag korrekt módon értelmezni a tér egy olyan pontját”, melyen az elektromágneses rezgések állítólag csak egy irányban haladnak át. Ami Bikovot illett, kezdetben sértve érezte magát azért, hogy társai oly közönyösen fogadták Lloyd pusztulását. Számára majdhogynem szentségtörésnek tűnt, hogy alig két órával azután, aminek fültanúi voltak, elméletekről és képletekről beszélgetnek. A Star katasztrófája óriási hatással volt rá. Kábán és nyomott hangulatban kószált az űrhajón, s csak nagy nehezen tudta kényszeríteni magát, hogy válaszoljon a kérdésekre, és teljesítse Jermakov apróbb megbízatásait.

A Vénusszal való találkozásig alig tizenöt-húsz millió kilométer maradt hátra. Az űrutazás a vége felé közeledett. Eljött az expedíció legválságosabb és legfelelősségteljesebb pillanata – a leszállás a Vénuszon. Ritka kivételektől eltekintve ez rendre nem sikerült a világ legjobb űrhajósainak sem. Azok az emberek, akik edzett akaratukat megfeszítve rá tudták, bírni magukat, hogy elfeledjék a múlt, sőt a közelmúlt megpróbáltatásait, s minden figyelmüket az előttük álló megpróbáltatásokra összpontosítsák, nem megrovást érdemelnek, hanem elismerést, sőt követést. Bikov kezdetben nem értette ezt. Most azonban olyan katonának érezte magát, aki csapatával kiért a roham terepszakaszára. Most halottaikat maguk mögött hagyva, friss sebeiket sebtében bekötözve, együtt készülnek az utolsó, döntő ugrásra a győzelem... vagy a halál felé. S közben senki, még Jurkovszkij sem hangoztatott magasztos frázisokat, s nem vett fel hatásos pózt. Mind nyugodtak és tevékenyek voltak. S próbálkozásaik, hogy megértsék „az elvarázsolt hely” természetét, csupán abból a természetes aggodalomból fakadtak, hogy megkönnyítsék az utánuk jövök dolgát.

Bikov tisztelete és elismerő lelkesedése abban fejeződött ki, hogy nagyszerű rizses piláffal vendégelte meg társait, Mihail Antonovics vacsora után kétszer is beszaladt még a konyhára, mi több, másodszor az ügyeletet Is elhagyta, amin rajtakapták, s feddésben részesítették.

Alighogy kiderült, hogy a Földdel helyreállt a kétoldalú kapcsolat, Jermakov rádiótáviratot küldött, melyben világosan és röviden leírta a szokatlan eseményt, s továbbította List és Lloyd professzor utolsó beszélgetésének tartalmát.

– No, mennyit idegeskedtünk miattatok! – jegyezte meg az izgalomtól elcsukló hangon Zajcsenko. – Vera Nyikolajevna majd eszét vesztette. – A Star pedig – hangja halkabb lett és elkomorult –, már tudunk róla.

Az egész világ tudja. List eljutott az angol hajóig, s elhozta a holttesteket, valamint a papírokat.

– Mi történt velük?

– Pontosan nem tudják, de feltételezik, hogy felrobbant a reaktor. Az űrhajó hajtóműve ripityára ment. List tévén keresztül bemutatta a képeket.

– Hányan pusztultak el?

– Kettőt találtak. Az angolok közölték, hogy a Star-on nyolcan indultak útnak.

– Legyen emlékük áldott...

– Legyen emlékük áldott...

Elhallgattak.

– Mi a véleménye a rádió-összeköttetés megszakadásáról, Anatolíj Boriszovics?

– Egyelőre nincs határozott véleményem.

– Hát igen, persze... kevés a tény. Talán szerepe van ebben a sebességnek is, amellyel a Hiusz száguldott? Ha jól emlékszem, Ljahov beszélt erről...

– Lehetséges.

– Vagy talán fémes porfelhőbe kerültek?

– Ez nem magyarázat semmire. Egyébként, hagyjuk a megoldást a szakemberekre. Mi van Krajuhinnal?

– Gyógyulófélben van. Mindenáron ide akart jönni, a rádióállomásra, de az orvosok nem engedték. Itt esik az eső.

– Adják át neki mindnyájunk legforróbb üdvözletet és személyesen az enyémet külön is.

– Meglesz, Anatolij Boriszovics! Igaz is... teljesen elfeledkeztem róla. Van itt egy kis feljegyzés magának címezve, két napja hozták ide.

– Mit habozik? Olvassa!

– Tüstént. Tehát... „Anatolij, felejtsd el mindazt, amit akkor neked mondtam. Bizonyára öregszem és gyöngülök. K...”

– Micsoda?

– Ká betű. Aláírás helyett.

– Világos. „Felejtsd el mindazt, amit akkor mondtam.”

– Igen, „felejtsd el”.

Jermakov Szpicinre sandított, aki háttal feléje ült a pultnál.

– Világos. Volt vele egy kis vitánk... Ez minden?

– Minden, Anatolij Boriszovics. A rádiókapcsolat rendje nem változik?

– Nem. Viszontlátásra!

Amikor Jermakov visszament a társalgóba, furcsa kép fogadta. Az asztalt nagy csomagolópapír-ívek borították, rajtuk valamilyen fémtárgyak csillogtak, és fehér rongykupacok feküdtek. Fegyverolaj szaga terjengett. Az asztalnál ott állt Bikov, és lelkesen magyarázott valamit Daugénak, aki érdeklődve figyelte a kezét. Jurkovszkij és Mihail Antonovics a díványon ült. Ők is azt figyelték, mit csinál Bikov, az előbbi tüntető megvetéssel, a másik izgalommal vegyes őszinte kíváncsisággal.

– Így – mondta Bikov itt ez a kis villa a závárzat rögzítésére szolgál. Betoljuk ide, látod, ezt a kis tengelyt, ráhúzzuk ezt a kis rugót...

Elhallgatott, lehajtotta a fejét, kiálló könyöke alatt sötét, polírozott fa puskatus csillant meg.

– Így. Utána megfogjuk a markolatot, és...

Csitt-csatt.

– Kész. Érted a mechanikáját? Most rakd össze te!

– Mit történik itt? – kérdezte Jermakov közelebb lépve.

Bikov zavartan magyarázta:

– Hát... miután rövidesen odaérünk, elhatároztam, hogy rendbe hozom a fegyvereket. Megtisztítom a gyári kenőanyagtól meg ilyesmi. Daugét meg érdekelte a dolog...

– Életemben először van a kezemben géppisztoly, Anatolij Boriszovics – mondta Dauge. – Megkértem Bikovot, tanítson meg a kezelésére.

– Ami azt illeti, én sem nagyon értek a fegyverekhez – jegyezte meg Jermakov. – És maga, Vlagyimir Szergejevics?

Jurkovszkij elnevette magát.

– Mit kéne ezen megtanulni? Felhúzod, meghúzod a ravaszt, és nyomod, amíg csak töltény van a tárban.

– Hmm... És maga, Mihail Antonovics?

– Én... mondhatni, csak nézelődöm.

– Kérem, folytassa, Alekszej Petrovics, én is megnézem.

Jermakov közelebb húzott egy széket, és letelepedett. Hát igen, volt itt mit nézni. A félénk és zárkózott gépkocsivezető teljesen megváltozott. Eltűnt a bizonytalansága, megszűnt a félelme, hogy valamit „nem jól csinál”. Ügyes ujjai gyors és pontos mozdulatokkal rakták össze, illesztették helyükre, rögzítették az asztalon szétszórt fura fémdarabokat, amelyek szinte maguktól ugrottak a helyükre és álltak össze fenyegető küllemű fegyverré. Jermakov akaratlanul is elgyönyörködött Bikovban, mint amikor a tűzpróbát követően visszatértek a megfeketedett transzporteren. A vezető nem is nézte, mit csinál a keze. Apró, szürke szeme nyugodtan siklott egyik arcról a másikra, miközben ujjai úgy tették a dolgukat, mintha az embertől független, önálló lények lennének.

– Így... azután meg így. – Bikov becsattantotta a závárzatot, és a vállához emelte a géppisztolyt. – Kész, lehet lőni a munkásosztály ellenségeit...

– Adja csak ide! – követelte váratlanul Jurkovszkij.

A rögtönzött foglalkozás egészen ebédig eltartott. Mire eljött az asztalterítés ideje, a legénység minden tagja képes volt már szétszedni és összerakni a géppisztolyt, valamint elhárítani az apróbb hibákat.

– Még a pisztoly és gránát kezelését is meg kell tanulni – mondta Bikov kezét egy ócska rongyba törölve.

– Nekilátunk vacsora után? – nézett Dauge kérdően Jermakovra.

Jermakov beleegyezése jeléül bólintott.

– Nem értem – mondta Jurkovszkij kissé ingerülten. És kritikus pillantással méregette az olajfoltot új selyeminge ujján. – Nem értem, mire kell ez nekünk...

– Krajuhin parancsa volt, hogy fegyvert is hozzunk magunkkal – mondta Bikov szemöldökét ráncolva. – Ő pedig nyilván tudja, mit miért.

– És maga hogy gondolja?

– Hmm... Meglehet, hogy vannak ott valamiféle állatok... vagy szörnyek. Hallottam, hogy voltak bolygók, ahol ilyesmikkel kellett megküzdeni.

– A Callistón volt... A Jupiter holdján – mondta Dauge.

– De ott fegyver nélkül is boldogultak.

– Mindenesetre jobb fegyverrel, mint fegyvertelenül – jegyezte meg Jermakov. – Ártani nem árt, de lehet, hogy használ.

– És mi minden van még az arzenáljában? – érdeklődött Jurkovszkij. – Ezeken a géppisztolyokon, pisztolyokon, bombákon kívül...

– Vannak még finn kések...

– Uff!

– ...és atomaknák.

– Úgy. És nincsenek véletlenül hordozható bombázók vagy összecsukható sorhajók? Na jól van, adja ide ezeket a maga madárijesztőit, és mondja meg, hová vigyük!

Jurkovszkij a hóna alá kapott két géppisztolyt, és Bikov kíséretében kiment. Jermakov és Dauge összenéztek, és elnevették magukat.

*

– Ideje – szólalt meg az ebédnél Szpicin. – Ideje bemérnünk Mahovot.

– Nem lesz az korai? – Ingadozott Jermakov. – Hiszen még kilenc óránk van odáig.

– Engedelmével, Anatolij Boriszovics, de jobb minél előbb kezdeni. Új még ez a dolog, és jó lenne, ha minél több adatot tudnánk begyűjteni.

Bikov visszafogott hangon érdeklődött, miről van szól.

– A Hiusz közeledik a Vénuszhoz – magyarázta Dauge –, ki kell számítanunk most a Ciolkovszkijhoz vezető pályát.

– A Ciolkovszkijhoz? A Vénusz mesterséges holdjához? És miért?

– Hogyhogy miért? Hogy eljussunk hozzájuk, természetesen.

– Én úgy értettem, hogy a Ciolkovszkijjal csak kapcsolatot tartunk fenn, s az állomást kikerülve egyenest leszállunk a Vénuszon.

– De nagyon sietsz... Alaposan meg kell beszélni Mahovval, a Ciolkovszkij parancsnokával az együttműködést.

– És sokáig leszünk ott?

– Fogalmam sincs... Anatolij Boriszovics, mennyi ideig leszünk a Ciolkovszkijon?

– Öt-hat órát, nem többet. Átadjuk a postát, könyveket, gyümölcsöt, megbeszélést tartunk, és továbbindulunk.

– Világos. Alekszej, mellesleg ott alaposan kiélvezheted a súlytalanságot. Jó kis móka lesz megint...

Bikovnak eszébe jutottak e téren folytatott sikertelen próbálkozásai, s mélyen tányérja fölé hajolt.

A Hiusz és a Ciolkovszkij közeledése több mint három óráig tartott, s sok gondot okozott a legénységnek. A pilóták helyzetét még az is nehezítette, hogy a Vénusz körül néhány ezer kilométer távolságban keringő űrállomás, a Ciolkovszkij pályájának síkja majdnem merőleges volt a Vénusz mozgásának pályasíkjára, így aztán Krutyikovnak és Szpicinnek megint csak volt mit tennie. A feladatot azonban megoldották, s a bolygóközi űrhajó egyre kisebb átmérőjű spirálpályát leírva közeledett ahhoz a helyhez, ahol a megadott időben a Ciolkovszkij el kellett hogy haladjon. Az „utasok” ezt az időt karosszékeikhez szíjazva a társalgóban töltötték, s hol olyan könnyűnek érezték magukat, mint egy luftballon, hol olyan nehéznek, mintha ólomból lettek volna. Bikovnak úgy tűnt, mintha fantasztikus hintán ringatták volna, hol görcsösen belekapaszkodott a szék karfájába, mert félt, hogy felrepül a mennyezetig, hol tátogva hasztalan kapkodott levegő után, mert tisztán érezte, hogy a bordái belenyomódnak a tüdejébe. A világon azonban minden véges. A sebességi manőverek végül megszűntek, s a hintázás egy nem éppen kellemes pillanatában, ahelyett hogy újból felemelkedtek volna, egyszer csak feneketlen mélységbe zuhantak.

– Minden rendben! – hallatszott végül a hangszóróból Szpicin hangja. – Kioldhatják a biztonsági öveket.

A Ciolkovszkij száz kilométerre van tőlünk, a Vénusz körülbelül háromezerre.

– Megállj, Alekszej, ne oldozd ki magad! – figyelmeztette Dauge Bikovot, s sietősen kiszabadította magát.

Jurkovszkijjal együtt nagyon ügyesen, a falba és a padlóhoz csavarozott bútorokba fogódzkodva, a falon levő kapaszkodókhoz fűztek néhány nylonzsinórt. Ugyanilyen zsinórok feszültek a folyosón, a parancsnoki fülkében és minden kajütben.

– Most már kimászhatsz...

Bikov óvatosan felemelkedett, hirtelen a magasba röppent, s a levegőben lógott; közben a szék támlájába kapaszkodott. Arca skarlátvörös lett. Bocsánatkérő mosollyal, társai tekintetét kerülve elkapta a zsinórt, s lábával esetlenül kapálódzva ismét a padlóra került...

– Micsoda hülyeség... – dünnyögte haragosan.

– Mi van, Alekszej Petrovics – szólalt meg az ajtóban megjelenő Krutylkov –, Jó lenne, ha ma ünnepi vacsorát készítene, hogy megvendégeljük a fiúkat a Ciolkovszkijról...

– Mindjárt – Bikov alig tudta kinyögni.

– Ejh, nem, Aljosa! – Krutyikov elnevette magát. – Ez nem fog menni... Egy időre le kell erről mondanod.

– Miért?

– Tudsz főzni ilyen körülmények között? Amikor a víz nem folyik, hanem buborékokban röpköd a konyhában, amikor a hússzeletek, mint megvadult békák ugrálnak a serpenyőben, s sületlenül lebegnek a levegőben...

Erős lökés szakította félbe szavait. Valami sivítva megcsikordult az űrhajó borításán. A társalgó megingott.

– Ez meg mi? – dünnyögte Dauge.

Bikov pillantása találkozott Krutyikov merev tekintetével. A navigátor homlokán apró verítékcseppek gyöngyöztek.

– Készülj fel a vendégek fogadására, Mihail Antonovics! – kiáltotta vidáman Bogdan a folyosóról. – Nyughatatlan ördögfiókák!

Dauge nagyot fújt, s Mihail Antonovics remegő kézzel kendőért nyúlt a zsebébe.

– Éppen hogy ördögfiókák – jegyezte meg rekedten, s nagy nehezen kapott csak levegőt. – Az embert örök életére megnyomoríthatják, vagy legalábbis dadogásra késztethetik...

Visszadugta a kendőt a zsebébe, s a zsinórba kapaszkodva gyorsan kilibegett. Dauge elégedetlenül zsörtölődött:

– Majd minden alkalommal megismétlődik ez a vicc, s majd mindig a szívverésem is eláll tőle.

– Végül is mi történt?

– Megérkezett egy rakéta a Ciolkovszkijról. Amolyan űrközi taxi, majd meglátod. Legénykednek... Bizonyára megjött Mahov, hogy tiszteletét fejezze ki... Megállj, hová?! Maradj velem, ne repülj el...

Bikov óvatlan mozdulatot tett, s a zsinórok közölt felröppent, beleütközött a mennyezetbe, s karját széttárva lefelé igyekezett... Dauge megragadta a lábát, ügyesen megrántotta, s függőleges helyzetbe hozta.

– Nyugodj meg, égi angyal, ne izgulj! Ismered az m képletet? Nos, szerencse, hogy a nevezője felező, mert különben már összetörted volna azt a nyughatatlan fejedet.

Bikov azzal a szilárd elhatározással helyezkedett el a megmentő karosszékben, hogy mindaddig nem hagyja el azt, amíg véget nem ér ez az „átkozott súlytalanság”. Ebben a pillanatban a folyosószelvényben zaj, örömteli kiáltások hallatszottak, hangos taps, sőt még cuppanások is csattantak.

– Nagyszerű, barátaim! Isten hozott, földiek! – dübörögte elevenen egy basszus hang. – Szervusz, dicső Mihail Antonovics! Még mindig fogysz, szegénykém?

– Szervusz, te jómadár Mahov! Gyere, hadd csókollak meg, mert különben megbüntetlek. A bolygóközi közlekedési szabályok megsértéséért...

– Á-á, Bogdan! Ne szidj, legalább örülhetnél... Anatolij Boriszovics, őrülök, hogy láthatom!

Ismerkedjenek meg: a helyettesem, Grigorij Mojszejevics Stirner mérnök. Közvetlen munkatársuk lesz.

– Hallottam, remek...

– Örülök, hogy megismerkedhettünk – Stirner hangja száraz és éles volt.

– Kérem, fáradjanak be a társalgóba! – invitálta őket Jermakov.

– Azt már nem, kedveskéim, elvisszük a postát, s ti jöttök majd mindnyájan hozzánk. Már alig győzzük kivárni.

– Megbocsásson, Pjotr Fjodorovics. Ezúttal be kell érnünk azzal, hogy itt, a Hiuszon beszélgetünk. Majd a visszaúton ellátogatunk hozzátok.

Furcsa csend köszöntött be.

– Nem kellett volna ezt mondania! – suttogta Dauge, miközben kerekre nyílt szemmel az ajtóra meredt. – Szó szerint ezt mondta Tahmaszib is...

Bikovot hirtelen elfogta a gyöngeség.

– Tudom, tudom, mire gondolnak! – szólalt meg ismét Jermakov. – Ne legyenek babonásak. Sietnünk kell.

Ennyit mondott csak, s kissé elmosolyodott.

– Ahogy gondolja, Anatolij Borigzovics – felelte zavarodottan Mahov. – Hová parancsolja?

– Kérem, jöjjenek ide! Kérem, Grigorij Mojszejevics!

A vendégek jöttek be elsőnek, a magas és testes Mahov s a tinédzserkinézetű Stirner, mindketten puha, kopott kezeslábasban voltak, áttetsző sisakjukat hátukra hajtották. Stirner mappát tartott a hóna alatt.

– Jó napot, Dauge elvtárs! – harsogta Mahov. – Ő pedig ugye Bikov elvtárs? Így van?

Bikov elővigyázatosan nem engedte ki bal kezéből a zsinórt, s így fogott vele kezet, majd üdvözölte Stirnert is. Mindnyájan helyet foglaltak az asztalnál.

– Tehát, Pjotr Fjodorovics – kezdte Jermakov –, ki vele, mit tudsz mondani!

Mahov hangosan krákogott, Stirner kinyitotta a dossziéját, s a tanácskozás elkezdődött. Keveset és pontosan beszéltek, leginkább képleteket és matematikai szakkifejezéseket mondtak, ujjukkal a Stirner hozta tervrajzokat és számításokat szántották. Arról volt szó, hogyan biztosítsák, hogy a Hiusz a lehető legpontosabban az Urán Golkonda mellett szálljon le, s a földet érés után hogyan tartsák vele a kapcsolatot. Mahov Stirnerrel s társaikkal a másik két mesterséges holdon részletesen kidolgozták a rádiólokációs rendszert, melyet felhasználva, a Hiuszt a Golkondától nem több mint ötven-száz kilométerre levő helyhez kellett irányítani. Igaz, ezt a rendszert a gyakorlatban még nem alkalmazták, a próbák azonban feljogosítják őket arra, hogy reménykedjenek a teljes sikerben.

– Tőlünk most maximális pontosságot várnak el – jelentette ki Stirner, s ujjával a tervrajzon dobolt –, maguktól pedig, elvtársak, figyelmet és mozgékonyságot. Amennyire előttem ismeretes, a Hiusznak haladása során nincs annyi korlátja, mint a közönséges impulzív rakétának, s bármely véletlen eset, körülmény ellenére is képes szigorúan betartani az adott irányt. De ismétlem, elsősorban figyelemre van szükség. Ha a Hiusz csak egy kicsit is eltér a rádiósugártól, azt kockáztatják, hogy akár ezer kilométerrel távolabb szállnak le a szükséges helytől.

Így hát a Hiusznak a három rádiósugár metszéspontjában kellett leereszkednie a bolygóra, melyek a szakemberek véleménye szerint a legalkalmasabb pontra vezérlik majd az űrhajót. A Vénusz fölött tíz-tizenöt kilométerre az irányjelzők rádióadása eltűnik, vagy mert a hullámok elnyelődnek, vagy mert visszatükröződnek a Vénusz magasabb légkörében.

Erről a magasságról az űrhajónak függőlegesen kell leereszkednie. Nincs kizárva, hogy komoly nehézségeik lesznek, a Vénusz alattomos légköre a jelzéseket eltorzítja, félrevezetheti őket. Erre az eshetőségre számítva működnek majd a párhuzamos ellenőrző berendezések. Szpicin és Jermakov bizonyos számításokat egyeztetett Stirner rendszerével, majd kijelentették, hogy nincs több kérdésük. Mahov rátért a második pontra. Miután rádiókapcsolatot – legalábbis megbízhatót – a Vénusz felszínével, úgy tűnik, nem sikerül teremteniük, optikai jelzőrendszerben kell megegyezniük. Mahov véleménye szerint elegendő csupán két jel; az első: „élelem és víz”, a második: „tartalék alkatrészek, energia-utánpótlás”. A tartalék alkatrészek és berendezések jegyzékét előre összeállították.

– Hoztunk nektek egy hordozható indítóállványt s két kis atomtöltetű rakétát. Ha... pfuj, pfuj, pfuj! természetesen, ha netán valami rossz dolog történik, s szükségetek lesz a segítségünkre, küldjétek fel függőlegesen magatok fölé az egyik rakétát. Körülbelül kétszáz kilométer magasan felrobban. Persze nem lehet bármikor fellőni. Tessék, itt az időszámítás táblázata.

A megjelölt percekben megfigyelőink gondosan lesik a leszállás körzetét.

– Na és, mi van még? – kérdezte Jermakov.

– Még... semmi. Tudni fogjuk, hogy nincs minden rendben nálatok, s igyekszünk intézkedéseket tenni.

– Miféléket?

– Automatikus rakétákat küldünk oda a szükséges vésztartalékkal. A rakéták pontosan követik a nyomotokat.

– Kiváló! – Jermakov biccentett. – Minek a második jelzőrakéta?

– Két rakétát küldjétek egymás után, ha a leszállás nem sikerült, és az űrhajó komolyan megsérült.

Csend köszöntött be.

– Könnyen lehetséges, hogy akkor nem lesz, aki felengedje a rakétákat – jegyezte meg Dauge fintorogva.

– Az én pesszimizmusom nem terjed ilyen messzire – felelte udvariasan Mahov.

A tanácskozás után Dauge ezt javasolta Bikovnak:

– Menjünk, nézzük meg a csodaszép Vénuszt! Jermakov engedélyezte, hogy kimehess.

Tíz perc múlva mindketten az áttetsző sisakos, esetlen páncélzatba burkolózva ott álltak a külső ajtó előtti szögletes keszonkamrában. Dauge szorosan becsukta maguk után az ajtót, majd bekapcsolta a pumpát, s a falra erősített manométerhez fordult. A vékony mutató egyenetlen ugrásokkal csúszott lefelé. Amikor megállapodott, Dauge az ajtóról lehajtott egy széles acéllemezt, és a vastag, bordázott zárólap puhán félrefordult.

Bikov arra várt, hogy meglássa azt, amit útirajzokban, regényekben, riportokban már száz és száz alkalommal leírtak, a fekete-ibolyaszín végtelen űrt, mely a csillagok vakító fénypontjaitól tarkállott. Ehelyett az ajtókerék nyílását zavaros sárgás-rózsaszín fény öntötte el. Az űrhajó egy hatalmas, homályosan megvilágított, ködös kupola alatt lebegett. Szürkés árnyak futkostak a csillogó narancsszín mezőn, lassan közeledtek, majd távolodtak egymástól, gyűrűbe fonódtak, s kiszakadtak a bizonytalanul el-eltünedező foltokból. A pereméhez közelebb a kupola sötétebb lett, határvonalai azonban nem voltak élesek, észrevétlenül, elmosódott, lilás tónusban mentek át a végképp áttekinthetetlen feketeségbe. Középütt hihetetlenül vékony, rózsaszín, sárga és szürke, füstszínű szalagok tekergőztek, de nem keveredtek össze; hol világosan és határozottan kirajzolódtak, hol egyhangú, vöröses köd borította be őket...

Lám, hát Ilyen a Vénusz, „a Naprendszer legszörnyűbb bolygója”. Bikov rájött, hogy a színes árnyak mozgásai, melyek így, néhány ezer kilométerről olyan jelentéktelennek látszanak, nem mások, mint erejüket és helyváltoztatásukat tekintve csodás légköri változások, viharok, tájfunok, forgószelek, amikhez fogható nincs a Földön.

Íme, ez a hosszúkás, szürke folt elvékonyodott, meghajolt, gyűrűvé fonódott... Maga elé képzelte azt a grandiózus tölcsért s a benne őrült sebességgel száguldó, hatalmas felhőtömegeket. „Elég szörnyen néz ki” – villant át hirtelen Bikovon. Csak nézte a bolygót, s képtelen volt tekintetét elszakítani a szörnyű és nagyszerű látványtól.

Ott, a forrongó felhőtakaró alatt óriási hegyekkel és sivatagokkal... az is lehet, hogy tengerekkel és óceánokkal váltakozó világ rejtőzik. Valahol ott van az a kincsesbánya is, amit a Hiusz legénysége fel kell hogy derítsen, ott vannak a televíziós irányítószerkezetek roncsai, az összetört űrhajók, a bátor próbálkozók sírjai... Babonás félelemre emlékeztető, zavaros érzés sajdult Bikov lelkében. Arra gondolt, hogy micsoda dühödten verte vissza ez a bolygó a meghódítását célzó összes kísérletet. Az ember azonban bölcsebb és erősebb a természetnél. Bátor és makacs, s ha a Hiusz legénységének az az osztályrész jut, hogy életét áldozza fel, pusztulásuk egy percre sem fogja feltartóztatni azokat, akik utánuk indulnak.

Balra egyenetlen, mély horpadásokkal és kiemelkedésekkel tarkított, fekete árnyék kúszott fel a kupolára, mintha egy óriási tintafolt terjedt volna rajta szét.

– Átmegyünk az éjszakai oldalra – hallatszott a sisakban Dauge hangja.

A Hiusz belemerült a Vénusz mögötti árnyékkúpba. Sötét lett, a világító köd kerek sávja jelezte a bolygó szélét. A fekete háttérből azonban nemsokára gyönge, rózsaszín fénypontocskák rajzolódtak ki.

– Mi ez? – érdeklődött Bikov.

Dauge figyelmesebben vizsgálódott, sisakja megbillent. Majd felcsendült hangja Bikov fejhallgatójában.

– Bizonyára vulkánok. Hallottam egy körzetről, ahol állandóak a vulkanikus kitörések. Egyelőre senki nem tudja pontosan. Feltételezés...

Azután hagyták el a keszont, hogy balról ismét ragyogó fény áradt szét, s hatalmas, sárga sarló rajzolódott ki.

– Igen... – kapott észbe Bikov. – De hát hol van itt a Ciolkovszkij? Meg szeretném nézni ezt a mesterséges holdat.

– Az ajtóból nem láthatod, Alekszej. Hiszen mi a nyílással lefelé, a Vénusz felé fordultunk, a Ciolkovszkij fölöttünk van. Az még korai lenne, hogy a Hiusz borításán kússzál-másszál. Jobb, ha megvárod a következő alkalmat, majd meglátod, ha visszatérünk.

Bikovnak eszébe jutott az a megjegyzés, amit nemrég Dauge tett, sóhajtott, de elhallgatott.

Már várták őket. Jermakov mindenkit meghívott ebédre. Ez volt az első ebéd, amit a súlytalanság állapotában költöttek el, s Bikov titokban azt kívánta, hogy ez legyen az utolsó is. Az űrhajósok szakavatottan, anélkül hogy a beszélgetést abbahagyták volna, az ajkukhoz emelték az elasztikus cumikat, melyekhez zárt műanyag edényekből hajlékony csövek vezettek. A kenyérdarabokat és a hideg előételt hálós falú dobozokból vették elő, s nem feledkeztek el róla, hogy minden alkalommal gondosan becsukják utána őket. Egyszóval a Fiú vezetője bizonyára éhes maradt volna, ha nem gyámkodik felette Krutyikov, aki kimondottan ebből a célból foglalt mellette helyet.

Ebéd közben a mesterséges hold dolgairól beszéltek, s a tervekről, hogy egy egész flottára való Hiuszt építenek, s beszélgettek a mesterséges holdakon dolgozó, levelező egyetemi hallgatók számára sugárzandó külön tévékonzultációkról. Mahov panaszkodott a nehéz felfogású ellátókra, akik a sísport technikájáról küldtek egy egész ládára való mikrofilmet. Striner nevetve elmesélte, hogy valaki egereket hurcolt be a Ciolkovszkijra. „Most könyörgünk, hogy küldjenek egy macskát is. Élményszámba menő attrakció lesz, ahogy a macska kergetni fogja az egeret a súlytalanság állapotában.” Sokat beszéltek a csodálatos indonéz együttes hangversenyéről, a szverdlovi Qadalov mindnyájukat megrázó új szimfóniájáról, az Út a csillagokhoz címűről. Sokat tréfálództak, nevettek. Egy szó sem esett arról, hogy nemsokára milyen megpróbáltatásokban lesz része a Hiusz legénységének.

Jermakov az órájára pillantott, Mahov pedig sietve felemelkedett.

– Ideje mennünk, barátaim.

Mindnyájan gyorsan felálltak, s búcsúzni kezdtek. Mahov sorban mindegyik űrhajóssal kezet szorított, s Bikov nyugtalanul vette észre, hogy hirtelen beesett, elsárgult az arca. Stirneren nem lehetett ilyen könnyen észrevenni a felindultságot.

– Ne feledjétek – figyelmeztette őket Jermakov –, hogy legalább ötven kilométerre távolodjatok el tőlünk, különben erősen megpörkölődhettek.

– Jól van, miattunk ne izgulj! – dünnyögte válaszul Mahov. – No, akkor... a viszontlátásra! Sok sikert!

Zsinórt tartó kezét gyorsan váltogatva kiaraszolt a folyosóra. Stirner üdvözlésként integetett, majd követte.

Nagy csattanással lezárult a kivezetőnyílás. Csend köszöntött be.

– Végül is nem meséltünk nekik az űrbéli támadásról – jutott hirtelen Jurkovszkij eszébe.

Jermakov szórakozottan ránézett.

– Nem meséltük el... Egyébként ez most nem fontos. Kérem, készüljenek fel... Szpicin, menjünk!

Bikov suttogva kérdezte Daugétól.

– Mihail Antonovics talán itt marad?

– Igen. A parancsnoki poszton neki most semmi dolga... – Dauge megrázta fejét, mintha valamilyen gondolatokat hessegetne el, s megkérdezte: – Mindenki a helyén van?

Mihail Antonovics és Jurkovszkij már a karosszékekben ültek, s a biztonsági övekkel bíbelődtek. Dauge segített Bikovnak, hogy bekapcsolja magát, leszedte a zsinórokat, s határozatlanul megállt.

– Nos? Mire vársz?! – kiáltott rá ingerülten Jurkovszkij.

– Tíz percünk maradt – hallatszott Jermakov hangja.

Dauge sietve elfoglalta helyét.

Ismét csönd köszöntött be. Bikov lehunyta szemét, s megrohanták az emlékek. A sötét közép-ázsiai éjszaka, a homályosan világító ruha, friss kölni illat... s egy kedves, végtelenül kedves és gyöngéd arc. Milyen régen is volt ez! Torka egyszerre összeszorult, s kétszer-háromszor nagyot nyelt.

– Megkezdtük az ereszkedést! – horkant rekedten a hangszóró.

A padló megremegett a lába alatt, s a karosszék támlája nehéz súlyként feszült a vénáknak A reaktorok növekvő üvöltése fülébe csapott, s betöltött mindent.

Mahov és Stirner a „bolygóközi taxi” kerek ablakához tapadva megpillantották, ahogy a Vénusz hatalmas, narancsszínű korongja előtt esetlenül, fekete medúzához hasonlóan szétterpeszkedő űrhajó alól halovány láng csapolt ki. Majd vakító, lila fény gyűlt ki. Amikor ismét kinyitották a szemüket, már nem látták a Hiuszt. Csupán apró, ködszerű felhőcske úszott azon a helyen, ahol a rakéta az előbb volt.

Életünk tele van meglepetésekkel..

A Hiuszon senki nem áltatta magát azzal, hogy leszállásuk gyors és könnyű lesz. Jermakov annak idején, amikor beszámolt a Tahmaszib-expedícióról, elmondta, milyen nehéz volt irányítani a rakétát a Vénusz légkörében, hogyan hánykolódott, mint forgács az örvénylő vízben, milyen emberfeletti erőfeszítésbe került, hogy a rakétát a hajtómű nyílásaival lefelé tartsák. Vad szelekről, a száz fokra felizzott talaj fölött vágtató jeges viharokról számolt be. Ilyen körülmények között használhatatlanok, sőt veszélyesek voltak a legkorszerűbb giroszkópberendezések, melyek nyugodtabb légköri körülmények között automatikusan a megadott helyzetben tartották az űrhajót, nem engedték, hogy dülöngéljen, forogjon, átforduljon...

Nem maradt más hátra, mint hogy a Hiusz a mesterséges holdak nem túl pontos és állandóan megszakadással fenyegető irányjelzésére támaszkodjon. A meteoritvédő berendezések rádiólokátorai a Vénusz légköri, elektronikus mezőiben nem működtek, s az űrhajó hatalmas testével bármely pillanatban rázuhanhatott valamelyik sziklás csúcsra. A viharok és forgószelek még erőteljesebben sodorták a Hiuszt, mint a többi űrhajót, mert bár alakja kissé megkönnyítette a „fenékkel lefelé” ereszkedést, azonban igen távol volt attól, hogy áramvonalasnak nevezhessék.

És mégis, mindezek ellenére egyedül a Hiusz számíthatott komolyabb eséllyel arra, hogy sikeres leszállást hajtson végre a Vénuszon. Alkalmas volt rá, hogy rendkívül lassan ereszkedjék le, centiméterről centiméterre, ismét felemelkedhetett, s megkísérelhette más helyen az újabb leszállást, amire még a legjobb atomhajtású, impulzív rakéta sem lett volna képes korlátozott üzemanyag-készletével. Jermakov a „légkörrel rendelkező bolygók urának” nevezte el a Hiuszt, s most ezt be kellett bizonyítaniuk.

– Semmiség, semmiség az egész – dünnyögte Mihail Antonovics Krutyikov, s immár tizedszer ellenőrizte, elég szilárdan tartja-e őt a karosszékbe rögzítő biztonsági öv. – Semmiség az egész, minden remekül sikerül, higgyék el nekem. Talán egy kicsit rázni fog... Viszont képzeljék csak el, mekkora fordulat kezdődik a világűr meghódításának történetében a Hiusznak ezzel az útjával!

– Eljövendő megpróbáltatásainkat látva szerfölött vigasztal ez a gondolat – riposztozott deklamálva Jurkovszkij. – De még mennyire... szinte hallom, Krutyikov, az a bizonyos, tudják? aki az első űrrepülőteret építette a Vénuszon!

– Csak rendben leszálljunk – suttogta a fogai között Dauge.

Mihail Antonovics előhúzta üres pipáját, s töprengve szívni kezdte.

– Csak mielőbb elkezdődne! – mondta. – Mennyire más ez, mint korábbi utaink, igaz, barátaim?

– Igaz – felelte Dauge. – Szent igaz, Mihail Antonovics. Amikor légkör nélküli, nyugodt bolygókra szállsz le, egészen másképp érzed magad.

– Ml-é-é-ért? – nyögte ki nagy nehezen Bikov, s közben arra gondolt, vajon a többieket is kerülgeti-e a hányinger, s szédülnek-e.

– Azért, mert olyan pilótákkal, mint Jermakov és Szpicin, start és leszállás közben is nyugodtan alhatsz, olvashatsz, sakkozhatsz... Másutt! De nem itt, a Vénuszon.

– Igen – sóhajtott Krutyikov –, nem a Vénuszon...

– Unom már a savanyú fecsegéseteket! – gurult dühbe Jurkovszkij. – Mit nyikorogtok? Tartsátok meg magatoknak élményeiteket! Vegyetek példát Bikovról, egészen zöld, de tartja magát, legalább hallgat. Gyerünk, barátaim, énekeljünk!

Ebben a pillanatban a hangszóróból felcsendült Jermakov izgatott hangja:

– Figyelem!

A padló nyomban meglódult, s lassan átfordult.

Abból, ami az ezt követő három-négy órában történt, Bikovnak csupán néhány zavaros, összefüggéstelen emléke maradt. Később pedig sehogy sem tudta felidézni, hogyan követték egymást az események. Ha jól emlékszik, Jurkovszkij még oda tudott kúszni az oxigénpalackkal Daugéhoz, mielőtt a geológus feje ájultan hullott mellére. Szpicin ijesztő, a felismerhetetlenségig elváltozott hangja, melyen közölte, hogy Anatolij Boriszovics betörte a fejét, már azután harsant, amikor egy hatalmas, vad rángás nyomán elszakadt a Bikovot a karosszékhez rögzítő öv. Hogy ezután mi történt, arra már nem emlékezett. Titokzatos erők játszottak a Hiusszal, a régi mondás: „mint egy béka a futball-labdában” azonban csak akkor jutott eszébe, amikor a biztonsági öv szakadt végét kezében szorongatva átrepült a fülkén, s nagy lendülettel hátával a fal borításának vágódott. A rugalmas borítás visszalökte. Ekkor úgy érezte, hogy egy kis időre elveszítette az eszméletét, mert váratlanul azt vette észre, hogy valaki ismét szorosan odaerősítette a karosszékhez. S arra sem emlékezett, hogyan került a térde közé a könnyű palack, az aktivizált ózonnal... hogyan s mikor volt az, amikor Jurkovszkij vérbe borult arccal, ernyedten lógott karosszéke övén... Mihail Antonovics a vállánál fogva rázta őt, Bikovot, és valamit kiabált a fülébe... Mindez sárgászöld ködön keresztül villogott az agyában, az eszméletvesztés és a hányinger rohamai között... A mennyezet oldalt fordult, majd villámgyorsan visszakerült a helyére, azután ismét lezuhant, s feltartóztathatatlan erővel feszült lábuknak a padló. Néha egy-egy percre csönd köszöntött be: ilyenkor Bikov hátravetette fejét, száját kitárta, s szaporán és mélyeket lélegzett. Az űrhajót hirtelen ismét megdobta valami, s kezdődött elölről az egész. Közben a csend fülsiketítő üvöltéssel váltakozott. A néma csendben csak a reaktorok tompa zúgása hallatszott, ami nem nyomta el sem a nyögéseket, sem tréfálódzásukat. Igen, ezeknek a sokat próbált, űrbéli farkasoknak volt akkor is erejük, hogy tréfáljanak, Bikov azonban egyetlen tréfájukra sem emlékezett. Teljességgel lefoglalta az az érzés, ami meggyőződéssé érlelődött benne, hogy a következő lökés végképp kirázza belőle a lelket. Időről időre eszébe jutottak társai a parancsnoki fülkében, már sebesülten látta őket, a műszereket pedig darabokra törve, s azt képzelte, hogy az űrhajó így nagy magasságból zuhan a hegyes, meredek sziklákra. A Hiusz, sebességét erőteljesen csökkentve, nagy erejű légköri áramlásba került, mely a céltól oldalt sodorta, s Jermakovnak és Szpicinnek minden erejére szüksége volt. hogy az űrhajót a rádió által megadott irányban tartsák. Mint ahogy később Szpicin elmondta, életében még sohasem kellett ilyen borzalmas körülmények között leszállnia.

Hirtelen nyugodt csend köszöntött be. Teljes és tagadhatatlan csönd, melyet apró vibráció, egyetlen hang, egyetlen rezzenés sem sértett meg. Úgy zúdult ez a csönd az eltompult űrhajósokra, mint derült égből a villámcsapás. Bikovnak úgy tűnt, hogy maga az idő állt meg. Még mindig színes foltok úsztak a szeme előtt, veríték-patakok csordogáltak testén, keze-lába remegett. Később különös közöny vett rajta erőt, halálos vágy fogta el, hogy kinyújtsa lábát, és aludjon, aludjon, aludjon... Lehunyt szemhéján keresztül is érezte, hogy mozdult meg s állt fel Jurkovszklj, tett néhány bizonytalan lépést, tenyerét végighúzta arcán, majd értetlenül meredt vértől maszatos ujjaira.

– Mi van veled? – kérdezte halkan Dauge.

– Sem-mi... – Jurkovszkij összeráncolta homlokát, s megrázta fejét. – Azt hiszem, az orrom... Fáj a szemem...

– Pfuj! – sóhajtott Mihail Antonovics. – Ez volt aztán a tánc, szó se róla!

Jurkovszkij felemelte a kezét, tett néhány tornagyakorlatra emlékeztető kézmozdulatot, majd hirtelen megdermedt.

– Barátaim! – kiáltott fel. – A Vénuszon vagyunk... s élünk! A Hiusz egészben maradt, az ördögbe is! Dauge! Kelj fel! Érted, a Vénuszon vagyunk...

– Korai még az öröm – állította meg Dauge. – Azt hiszem, valami történt Anatolij Boriszoviccsal...

– Igen, én is hallottam Szpicin hangját – erősítette meg Krutyikov.

– Menjünk?

A parancsnoki fülkéhez indultak, az ajtó azonban kitárult, s Jermakov jelent meg a küszöbön, sápadtan, átizzadva, bebugyolált fejjel.

– Mindnyájan éltek? – Gyorsan végigpillantott társain.

– Mindnyájan – felelte Dauge.

– Köszöntelek benneteket a sikeres leszállás alkalmából!

Mindenkihez külön odalépett, és megszorította a kezét.

– És Bogdan? – kérdezte Mihail Antonovics.

– Alszik.

– Hm...

– Ledőlt, mint akit leütöttek.

– Nincs mit csodálkozni – nevette el magát Krutyikov. – Ilyen három és fél óra után... Magam is alig állok a lábamon.

– Érdekelne, mi van a Fiúval. Nem szakadt le? – kérdezte Bikov.

– Kiszállunk? – javasolta nem túl nagy meggyőződéssel Jurkovszkij.

– Nem. – Jermakov még egyszer végignézett a legénység tagjain, s megismételte: – Nem. Semmi esetre sem. Hozzátok rendbe magatokat, és pihenjetek! A kiszállásra úgy négy óra múlva majd visszatérünk, amikor megkapjuk a kinti laboratórium összes adatait. Kapcsoljátok be az ionizátorokat, mosakodjatok meg, és alvás!

– Jó lenne enni valamit... – jegyezte meg gondterhelten Mihail Antonovics.

„S egy kupica konyak sem ártana” – gondolta Bikov.

– Ahogy akarjátok. Ami engem illet, veszek egy fürdőt, s be az ágyba... Alekszej Petrovics, segítsen Bogdannak, hogy eljusson a kajütjébe, rendben?

– Értettem, Anatolij Boriszovics.

Nem, nem úgy történt az egész, ahogy Bikov feltételezte. Jóval egyszerűbben és jobban ment minden. Amikor félóra múlva alaposan megfürödve s még vörösebben, mint szokott, bebújt a lepedő alá, Ismét maga elé idézte az ashabadi kis házat... Boldog mosoly áradt szét arcán, s elaludt.

Mint mindig, ezúttal is Dauge ébresztette. Johanics sovány arca megnyúlt, fekete szeme beesett, s lázasan csillogott.

– Öltözz, Alekszej! Vedd föl a különleges védőöltözetet, s gyere be a társalgóba! – közölte vele rekedt hangon. – Nemsokára kiszállunk.

Kiszállnak! A gondolat, hogy azon a bolygón van, mely annyi bátor ember pusztulását okozta, éles késként hasított agyába. Most kezdődik majd a lényeg, amiért idejöttek...

Bikov sietve felöltözött, a beépített szekrényből elővette a különleges védőöltözetet, s magára húzta. A legénység tagjai már mind a társalgóban voltak, az asztal körül álltak, szpektrolitsisakjukat hátravetették, s némán egymást vizsgálgatták. Jermakov szeme tágra nyílt, s úgy ragyogott, akár egy macskáé. Mihail Antonovics üres pipáját szívta.

– Kávét? – kérdezte Bikov egyikőjükhöz sem fordulva.

– Azt gondolom, majd később – mondta homlokát ráncolva Jurkovszkij. – Nincs értelme húzni az időt, menni kell. Hallatlan dolog: öt óra telt el a leszállás óta, s még ki sem nyitottuk a bejárati ajtót!

– Induljunk! – invitálta egyszerűen Jermakov.

– Fegyverek? – Bikov a parancsnokra pillantott.

Az bólintott, s görnyedten kilépett a folyosóra. A többiek is követték. Bikov a korlátba kapaszkodva felrohant a lépcsőn. Egy perc múlva géppisztollyal a nyakán, s két gránáttal az övén csatlakozott társaihoz.

– A hódító Alekszej! – tréfálkozott rajta Szpicin.

Jurkovszkij csak a homlokát ráncolta.

A kijárati ajtó melletti keszonkamrában szorongtak. Bogdan légmentesen bezárta maga után az ajtót.

– Sisakokat fel! – adta ki a parancsot Jermakov.

Bikov ettől kezdve nem látta bajtársai arcát, s ez kellemetlenül érintette. Felzúgott a szivattyú, elmozdult a manométer mutatója. Jermakov megfogta az ajtó fogantyúját. A nehéz acéllemez félrecsúszott. Az ajtó megremegett, s valamiféle undorítóan zsíros, sárgásszürke iszap ömlött hangos cuppanással a lábuk elé. Sűrű és tapadós volt, azonban szabadon folyt, s a reflektorok fénye aranyszínű lángocskákkal villogott a felületén. Ez annyira váratlanul érte őket, hogy az első pillanatban egyikőjük sem mozdult. Majd Jurkovszkij elfojtott kiáltással előrevetette magát. Bikov azonban megelőzte. Megragadta a kijárati ajtó szegélyét, és teljes erejéből próbálta tolni. Lába meg-megcsúszott az iszapban, térdre zuhant. Odaért azonban már Jurkovszkij és Dauge, majd hátuknak feszült Bogdan és Mihail Antonovics is. A borítólemez puha cuppogással megmozdult, a helyére csúszott, s Jermakov sietve megnyomta a szivattyú indítógombját.

Mindnyájan kiegyenesedtek. Lábuk alatt zavaros iszap folyt szét, gőz áradt belőle. Bikov felemelte géppisztolyát, öltözéke ujjával megtörölte a fegyver markolatát, s belenézett a csőbe. Majd gondosan letisztogatta összemaszatolt térdét.

– Ha jól látom – hallatszott a fülhallgatóban Dauge hangja –, ez egyáltalán nem homok.

– Valóban nem nagyon hasonlít a sivatagra – erősítette meg Jurkovszkij. – Ezt még én is meg tudom állapítani, noha nem vagyok szakember.

Jermakov leguggolva vizsgálgatni kezdte a sáros pocsolyát.

– Ha a tréfálódzást egy későbbi, megfelelőbb időre hagyjuk – jelentette ki –, akkor hajlok arra, hogy feltételezzem, a Hiusz egy mocsárban ereszkedett le.

– Mégpedig fülig – értett vele egyet Jurkovszkij. – De akkor hol a sivatag?

– Életünk tele van meglepetésekkel – sóhajtott Krutyikov.

– Tessék, szép kis slamasztikába vitt bennünket Stirner az irányjeleivel!

– Mi köze ehhez Stirnernek?

– Mi lett volna, ha a Hiusz teljesen belemerül ebbe az ingoványba... – kezdte Bogdan.

Jurkovszkij türelmetlenül vállat vont.

– Mi sem egyszerűbb! Kimászunk a felső nyíláson, s megnézzük.

Kilépett a keszonból, s rozsdás, olajos foltokat hagyva a műanyag padlón, felkapaszkodott a tehernyílás szűk előterébe.

– Mocsár a Vénuszon! Gondoljátok csak meg! – dünnyögte Mihail Antonovics. – Micsoda meglepetés!

A felső nyílást óvatosan nyitották ki, készen arra, hogy bármely pillanatban ismét becsapják. Semmi borzasztó nem történt. Vékony sípolás hallatszott – az előtérbe betört a külső atmoszféra, majd minden elcsendesült.

– Hurrá! – örvendezett nyugodtan Jurkovszkij. – Minden rendben. Nyissátok ki!

A zárófedél nagy csattanással elmozdult. Az elöl álló Jermakov kihajolt a résen. A háta mögött, lábát türelmetlenül váltogatva, szorongott Jurkovszkij és Mihail Antonovics.

Dauge, aki közéjük furakodott, érthetetlen kiáltással húzódott vissza.

– Hát igen – szolalt meg valaki. – Nagyon, nagyon érdekes...

Semmit nem láttak. A Hiuszt rebegő, teljesen áthatolhatatlan, sárga köd vette körül. Lent, úgy másfél méterre, tompán csillogott az ingovány felszíne. A csendben elmosódott hangok hallatszottak, elfojtott köhögésre, bugyborékolásra emlékeztettek. Az űrhajósok sokáig álltak, s vizsgálgatták a kigőzölgés zavaros, őszes hullámait. Néha úgy látták, hogy árnyak suhannak el előttük, torz, szürke alakok rajzolódnak ki, azonban újabb és újabb ködrétegek törtek elő, s mindez eltűnt.

– Ebből elég volt – szólalt meg végül Jermakov. – Már káprázik a szemem. Igénybe kell venni az infravörös technikát. – Kiegyenesedett és fölpillantott. – Aha, a Fiú, azt hiszem, a helyén van!

– Alaposan belemerültünk... – Szpicin, aki mellével a nyílás peremének dőlt, nyugtalanul hol az egyik, hol a másik oldalra forgatta fejét. – A reaktorgyűrűk tövig belesüppedtek az ingoványba.

– Semmi vész, egy kicsit körülnézünk, majd megkíséreljük a felemelkedést.

– S ha az űrhajó még mélyebbre süllyed?

Az infravörös technika semmi támponttal nem szolgált.

A képernyőn árnyak gomolyogtak, a talaj ugyanazon a helyen hol süppedékesnek, hol alaposan ledöngöltnek, hol porhanyósnak bizonyult...

– Gyerünk, menjünk ki! – javasolta Jurkovszkij. – ott majd meglátjuk, mit tegyünk.

Ugrani készült, Bikov azonban vállon ragadta.

– Mi van? – kérdezte némi ingerültséggel a geológus.

– Életünk tele meglepetésekkel – mondta Bikov. – Én megyek elsőnek.

– Miért maga?

Bikov némán a géppisztolyra mutatott.

– Elég volt már Lord Roxton szerepéből! – Jurkovszkij ellökte Bikov kezét.

– Bikovnak igaza van – mondta Jermakov. – Kérem, engedje át, Vlagyimir Szergejevics!

– Nem értem...

– Engedjen előre engem és Bikovot. Három perc múlva visszatérek...

Mindnyájan tudták, hogy az előírások szerint a parancsnok nem hagyhatja el elsőnek a hajót, ha ismeretlen helyen szállnak le. Azonban megértették Jermakovot. Jurkovszkij szótlanul félrelépett. Bikov gyors mozdulattal kibiztosította géppisztolyát, s Jermakov után ugrott. Lába térdig süppedt a híg latyakba.

HARMADIK RÉSZ

Az Urán Golkonka partján

A mocsárban

Mocsár a Vénuszon... Az űrhajósok számára abszurdabb dolog, mint pálmaligetek a Holdon vagy egy tehéncsorda az aszteroidák csupasz csúcsain. Lángoló égbolt helyett tejfehér köd és híg iszap a száraz, perzselően forró homok helyén. Ez alaposan rácáfolt a régóta meggyökeresedett vélekedésekre, s önmagában már ez is elsőrendű fontosságú felfedezésnek számított. Ugyanakkor hihetetlenül bonyolította a helyzetet, ugyanis mindez teljesen váratlanul érte őket. Mert semmi nem rontja el úgy egy komoly vállalkozás esélyeit, mint valami váratlan dolog. Még a Góbi sivatagi terepjárók bátor vezetője, aki kevéssé volt jártas a Vénuszról született tudományos elméletekben, s éppen ezért egyáltalán semmiféle elképzelése nem volt a bolygóról, még ő is alaposan elbátortalanodott: az a kevés, amit a nyitott bejárati résen át megpillantott, egyáltalán nem felelt meg a sivatagi szakértő és vezető feladatának, amire pedig készült.

Ami a legénység többi tagját illeti, ők természetesen szélesebb összefüggéseiben vizsgálták a dolgokat, így a váratlan helyzet még inkább aggasztotta őket. Nem mintha a pilóták és a geológusok nem lettek volna felkészülve a legkülönbözőbb nehézségekre és kudarcokra. Mindegyikőjük tisztában volt vele, hogy a Hiusz óriási sebessége mellett a leszállás helye akár több ezer kilométerre is lehet a Golkondától; a Hiusz leszállhatott volna a hegyek között, ahol felfordulhatott, sőt össze is zúzódhatott volna a sziklákon. Mindezeket a nehézségeket és kudarcokat azonban előre számításba vették, s éppen ezért ezek nem voltak olyan borzasztóak, még akkor sem, ha pusztulással fenyegették őket. „A nagy ügyek mindig kockázattal járnak – ez volt Krajuhin kedvenc szavajárása –, s akik nagyon félnek a haláltól, azokkal nincs közös utunk.” De ilyet, hogy mocsárra találjanak a Vénuszon!

Kitartásuk és óriási tapasztalatuk ellenére az űrhajósok csak nehezen tudták leplezni egymás előtt elhatalmasodó nyugtalanságukat. Hivatásuk arra tanította őket, hogy az ilyen helyzetekben legyenek fegyelmezettek. Viszont mindegyikük jól tudta, az expedíció sorsa és életük most egy sor, egyelőre ismeretlen körülménytől függ. Mindegyikük fejében újabb és újabb kérdések vetődtek fel. Vajon sokáig tart-e a mocsár?

Mi is ez voltaképp? Át tud-e rajta törni a Fiú? Nem fenyegeti-e a Hiuszt az a veszély, hogy még mélyebbre süllyed vagy átfordul, és akkor végleg elmerül? Megkockáztathatják-e, hogy újból a magasba emeljék az űrrepülőt, s megkíséreljenek egy másik helyen leszállni?

Nem sokkal a start előtt Dauge azt mondta Krajuhinnak: „Csak érjünk szerencsésen földet, ott majd még a poklon is átverekedjük magunkat.” Mindnyájan tudták, lehet, hogy a poklon is át kell verekedniük magukat, azonban ki gondolta volna, hogy ez a pokol Ilyen lesz – zavaros, kiismerhetetlen és bugyborékoló?...

Mint már elmondtuk, Bikovot éppen rosszulinformáltsága folytán egészen más dolgok nyugtalanították. Az expedíció sorsa miatt nem nyugtalankodott, mert bízott a Hiusz csodálatos képességeiben, s ami a legfontosabb, társaiban, főképp Jermakovban, kinek hangjában még a zavar árnyéka sem érződött. Bikov számára a váratlan esemény csupán kaland volt. Rendkívül hízelgett neki, hogy Jermakov az ő oldatára állt Jurkovszkijjal a bejáratnál kirobbant apró összezördülésben.

Bikov nagy nehezen húzta ki lábát a tapadós dágványból, s néhány lépést tett Jermakov nyomában. A parancsnok megállt és hallgatózott. Sűrű, sárgás félhomály vette körül őket. Csupán a zsírosan csillogó ingovány egy darabját látták, viszont annál többet hallottak. A láthatatlan ingovány különös hangokat adott. Rekedten sóhajtozott, köhögött, szortyogott. Tompa nyögések jutottak messziről hozzájuk, majd mély morgás és elnyújtott, magas hangú zúgás hallatszott. Minden bizonnyal ezeket a hangokat maga a mocsár keltette. Bikov azonban rögtön fantasztikus élőlényekre gondolt, akik elbújhattak a ködben, és sietve megtapogatta az övében a gránátokat. „Ha ezt elmesélem otthon a góbi-expedícióbelieknek – gondolta –, nem fogják elhinni!” Hirtelen rátört a magány érzése. Hátrapillantott, a Hiusz sötét tömbjére, s géppisztolyát előretartva, Jermakov után indult.

Tik... tik-tik... tik... – kopogott félénken s alig hallhatóan a sugárzásmérő. „Semmi vész, nem több mint ezer röntgen” – nyugtatgatta magát, s nyomban el is feledkezett erről, amikor szilárd talajt érzett a lába alatt. Lehajolt, s szabad karjával tapogatózott maga előtt. A kigőzölgés könnyű ködén át, a mocsár rozsdás, olajos felszínéből szögletes, iszapborította tömbök emelkedtek ki.

– Mi újság magánál? – hallatszott Jermakov hangja.

– Egyelőre... semmi különös – felelte Bikov –, minden rendben. Nagyon süppedékes a talaj. A lábam alatt kövek vagy talán szikladarabok...

Csúszkálva és botladozva átmászott az érthetetlen tömbökön. A lába alatt cuppogott, csuklott, csattogott a talaj...

– Erősen húz le? – érdeklődött Jermakov.

– Nem – felelte Alekszej Petrovics, s derékig beleszakadt az ingoványba.

„Nehogy véletlenül elsüllyedjek...” – villant át agyán a nyugtalanító gondolat. Ebben a pillanatban géppisztolyának csöve valami szilárd dologhoz ért. Bikov csodálkozva pillantott oda. Útjukat apró, érdes kis sziget keresztezte, peremét csillogó csík szegélyezte.

– Anatolij Boriszovics! – hívta segítségül a parancsnokot Bikov.

– Igen?

– A továbbiakban a mocsár ki van aszfaltozva.

– Nem értem. Odamegyek.

– Azt mondom, hogy innentől aszfalt borítja a mocsarat.

– Félrebeszélsz, Alekszej? – hallatszott Dauge izgatott hangja. A legénység többi tagjával együtt a rakéta nyitott nyílásánál állt, s a felderítők minden egyes szavát értette.

– Igen, igazi aszfalt! Vagy mint a takír a sivatagjainkban.

Bikov a háta mögé lökte géppisztolyát, s kezével a szilárd talajba kapaszkodott. Az ingovány elnyújtott, szívó hangot hallatva elengedte testét. Letérdelt, négykézláb odébb kúszott a szilárd szigetecske peremétől, s felállt.

...Tik. ..tik.. .tik...

– Igazi, szilárd aszfalt, Anatolij Boriszovics. Állok!

– Talán ez a partja? – kérdezte Jermakov, hangjában titkolt reménnyel, és közelebb jött Bikovhoz.

– Nem tudom... nem, nem part. Mintha a mocsár kérge lenne.

Jermakov lehajolt.

– A vastagsága körülbelül harminc-harmincöt centiméter – állapította meg.

– Tudom, hogy mi ez – avatkozott hirtelen közbe Krutylkov. – Hiszen a Hiusz fotoreaktorral ereszkedett le...

– Az ördögbe is! – hallatszott, ahogy Jurkovszkij hangosan sisakjához kapott. – Hiszen ez...

– Összeszáradt ingovány, semmi kétség – erősítette meg Jermakov. – A fotoreaktor kiégette a vizet belőle, s kéreg keletkezett. A Hiusz pedig leszállás közben áttörte.

– Valami ilyesmi – értett velük egyet Bikov. A kéreg peremén lépdelt, s érdeklődve szemlélődött – Széles, mint a Vörös tér, s egyenes, akár táncolni is lehet rajta. Át-meg átjárják a repedések.

– A Fiú átjut rajta? – érdeklődött Jermakov.

Bikov hanyagul válaszolt:

– A Fiú mindenütt átjut.

– ...Tik... tik-tik... tik-tik...

– Nos, barátaim... Visszatérek. Úgy gondolom, a legénység kiszállhat. Jurkovszkij és Szpicin, menjenek Bikovhoz.

– Értettük!

– „Előre, világűr meghódítói!” – dudorászta gúnyosan Jurkovszkij, miközben kimászott a nyíláson. – Ej, Bogdan, vigyázz magadra!

– Én? – kíváncsiskodott sértődötten Dauge.

– Mi hozzáfogunk a talajminták és a légkör elemzéséhez, s megvizsgálunk egyet s mást...

– Rendben, Anatolij Boriszovics.

– Mihail Antonovics – intézkedett Jermakov, miután felmászott a zsilipkamrába –, menjen tel a parancsnoki fülkébe, s próbálja meg a lokátorral végigtapogatni a környéket... Bikov elvtárs, most tart magához Jurkovszkij és Szpicin. Maga a parancsnok. Próbáljanak eljutni a szilárd terület külső pereméig. Tovább ne menjenek.

– Értettem.

„Helyesen döntött – gondolta Bikov. – Ostobaság lenne vakon, nyakig belemerülve kúszni az ingoványban, amikor van egy infravörös sugárvetővel ellátott terepjárónk. Igaz, a terepjárót még le kell emelni...”

Valahol a közelében félhangon Jurkovszkij szitkozódott. Bogdan fojtott hangon súgta:

– Jobbra, Vologya, jobbra...

Néhány perc múlva lassú, cuppogó hangok hallatszottak, s két szürke alak bukkant elő a ködből.

– Hol vagy, Aljoska? Az ördögbe, az orromig se látok... Mi az, még nem faltak fel a helybéli szörnyek?

– Az úristen megkegyelmezett – dünnyögte Bikov, s mindkettőjüknek segített, hogy kimásszanak a „takírra”.

Jurkovszkij dobbantott néhányat, a kéreg szilárdságát próbálta. Bogdan iszappal befröcskölt sisakját törölgette a szeme előtt, s megjegyezte:

– Kár volt, mondom nektek...

– Micsoda?

– Kár volt Vénusznak nevezni.

– Mit? Vagy úgy... – Bikov vállat vont. – Tudod, nem a név a lényeg.

Jurkovszkij felnevetett.

Kényelmesen lépkedtek, átugrálták a széles repedéseket, melyekben füstölt az ingoványos, híg iszap.

– Bogdan! – szólalt meg suttogva Bikov. – Hiszen a mocsár sugárzást bocsát ki magából... Hallod?

...Tik, tik-tik, tik-tik...

– Hallom. Ez semmiség. Nagyon érzékenyek a mérőműszereink.

– Minden, ami a fotoreaktor alá kerül, sugárzást kell hogy kibocsásson – magyarázta kioktató hangon Jurkovszkij. – Ez világos még a...

– Várjatok csak! – Bogdan felemelte a kezét.

Megálltak. Csak elmosódottan hallották Jermakov és Dauge hangját a recsegő fülhallgatóban.

– Milyen messzire kerültünk a Hiusztól, mit gondoltok? – kérdezte Szpicin.

– Úgy hetven-nyolcvan méterre – felelte gyorsan Bikov.

– Úgy. Tehát a rádiótelefonjaink csak ekkora távolságig hatékonyak.

– Elég kevés – jegyezte meg Jurkovszkij. – Bizonyára az ionizáció az oka.

– Igen...

...Tik. ..tik-tik. ..tik.. .tik...

Továbbmentek. Az üvöltés, bugyborékolás és süvítés egyre erősebb lett. Valahol elöl, jobbról, hangos horkantás hallatszott.

– Pfuj! Ágyúk dübörgését hallom... – mormogta Jurkovszkij.

– Hát így állunk!

Az ingovány tetején a fotoreaktor által kiégetett hatalmas, kerek lepény lankásan ereszkedett vissza az iszapba. S mögötte rögtön különös, sápadt-szürkés növények szeszélyes körvonalai rajzolódtak ki a ködben. Karnyújtásnyira voltak tőlük – alig tíz lépésre, a kigőzölgés fehéres hullámai azonban állandóan megváltoztatták és eltorzították arculatukat, hol ezt, hol azt a részüket mutatva meg, vagy beburkolva áthatolhatatlan félhomályba, és így sehogyan sem tudták olyan alaposan szemügyre venni őket, ahogy kellett volna.

– Vénuszi erdő – suttogta Jurkovszkij, oly különös kifejezéssel, hogy Bikov bizalmatlanul sandított rá.

– Igen... vénuszi. Szerintem ronda egy dolog – fejezte ki Bogdan krákogva a véleményét.

– Hallgass, Bogdan! Butaságot beszélsz... Hiszen ez élet! Az élet új formái! És mi, mi felfedeztük ezt...

– Azt hiszem, ez megint csak az élet egy újabb formája – morgott Bikov, s nyugtalanul méregette a tőlük nem messze, a kéreg peremén hirtelen megjelent nagy, sötét foltot.

– Hol? – fordult meg hevesen Jurkovszkij.

– A folt eltűnt.

– Úgy láttam... – kezdte Bikov, azonban mély, tompa üvöltés szakította félbe szavait. – Halljátok?

– Valahol itt van, a közelben... – Szpicin kezével jobb felé bökött.

– Igen-igen, nem messze. Tehát valóban láttam...

Bikov lassan előhúzott az öve mögül egy gránátot, s nyugtalanul körbepillantott.

– Nagy? – kérdezte Szpicin.

– Nagy...

Ismét üvöltés harsant, most már egészen közelről. Egyetlen földi élőlény sem lett volna képes ilyen hangot hallatni – mesterséges gőzsziréna hangjára emlékeztető zúgás volt, s ugyanakkor tele volt fenyegetéssel.

Bikov összerezzent.

– Szépen bőg... – állapította meg halkan.

– Nosza, menjünk oda és nézzük meg! – javasolta rekedt hangon Jurkovszkij. – Bezzeg a Mars! Milyen jóságos és kellemetes bolygó! Kész üdülés!

...Tik...tik-tik., tik-tik...

– Nem, nem kell odamenni – vélekedett Szpicin. – Fölösleges legénykedés...

Bikov hallgatott.

– Fél? Akkor egyedül megyek... – Jurkovszkij határozottan előreindult.

Az egész villámgyorsan játszódott le. Bikov Szpicinhez fordult, s ekkor valami súlyos dolog zuhant a száraz szigetre, mintha nedves fehérneműs csomagot hajítottak volna az aszfaltra. Kerek, sötét lény közeledett a ködből az űrhajósok felé, akkora volt, mint egy jól táplált tehén. Jurkovszkij visszahőkölt, s elfojtott kiáltással a mocsárba zuhant. Szpicin hátralépett. Bikov egy másodpercre úgy érezte, hogy halotti csend köszöntött be körötte. A dózismérő félénk „tik-tik” ketyegése hasított tudatába s ettől magához tért.

– Hasalj! – üvöltötte el magát.

Szpicin hasra vetette magát, és még látta, ahogy Bikov hátraugrott, és meglendítette jobb kezét – egyszer, majd még egyszer. Két, tompán morajló robbanás süketítette meg. Két narancsszínű fellobbanás világította meg a ködöt egy kis időre, s a félhomályban kétszer is előtűnt, majd ugyanolyan gyorsan a ködbe is veszett egy csillogó, nedves test – hatalmas bőrzsák, melyet mély ráncok szántottak. Süvítve röpködtek a szilánkok, s szaporán kopogtak az „aszfalton”. Azután minden elcsendesedett.

– Finita la comedia – dünnyögte gépiesen Szpicin, és nagy nehezen feltápászkodott.

– Hol van Jurkovszkij?! – kiáltotta lihegve Bikov.

– Itt... Nyújtsátok a kezeteket...

Kicibálták az „aszfaltra” a tetőtől talpig összemaszatolódott Jurkovszkijt. A „szépfiú”, anélkül hogy egy szót szólt volna, odarohant, ahol három perce a szörny feltűnt.

– Semmi – állapította meg csalódottan.

Való igaz, a szörny eltűnt.

– De hiszen itt volt! – Jurkovszkij körbejárta a kis szigetet, néha megállt, lehajolt, kezével térdére támaszkodott, és a kigőzölgés függönyén át vizsgálgatta az egymásba fonódó szárak és törzsek homályos sziluettjét. – Itt volt...

– Elment... elment...

– Mintha levegővé vált volna! – jegyezte meg Szpicin töprengve.

– Lehet, hogy nem találta el? – kérdezte Jurkovszkij naivan, s megállt Bikov előtt, aki gondterhelten vizsgálgatta géppisztolyát.

Bikov elnézőn szippantott.

– Na jól van, elment, hála Allahnak – zárta le Szpicin. – Vajon mit akart tőlünk? Talán ebédelni?

– Osto-ba-ság! – jegyezte meg mély értelműen Jurkovszkij. – Meg-le-pő ostobaság. Lám, honnan származik a buta elképzelés idegen bolygók emberevő szörnyeiről! Rendben, értem, hogy regényírók vagy filmszerzők ezt teszik, de hogy te is, régi űrhajós létedre, Bogdan!...

Némán lépdeltek visszafelé. Nem hallották Jermakov és Dauge hangját: bizonyára már visszatértek a Hiusz belső helyiségeibe. Mielőtt ismét belegázoltak volna a füstölgő iszapba, Jurkovszkij némi gondolkodás után kijelentette:

– Akárhogy is volt, a Vénuszon mégiscsak van élet. Nagyon érdekes! Csak... biztos benne, Alekszej Petrovics, hogy eltalálta?

Ez már egy kicsit sok volt Bikovnak. Haragosan felhorkant, s előresietett....Tik... tik-tik-tik... tik-tik...

*

Bikov a fegyverpucolás miatt kissé később tért vissza a társalgóba, s a vita kellős közepére ért oda. Jurkovszkij és Dauge, akiket csak az asztal választott el egymástól, egymással ordibáltak, álluk ingerülten meredt előre. Krutyikov és Bogdan Szpicin ironikus arckifejezéssel hallgatták őket, s időről időre epés megjegyzéseket szúrtak közbe. Jermakov nem volt a társalgóban.

– Akkor mivel magyarázod ezt? – kérdezgette makacsul s szemmel láthatóan nem először Dauge.

– Már mondtam neked...

– Ezt tudom. Szeretném tudni, miért támadt akkor ránk?

– Ki mondta neked, hogy ránk támadt?

– Bogdan, de te magad is megerősítetted.

– Szó sincs róla. Egyszerűen ránk bukkant. Mi több: biztos vagyok benne, mindaddig, amíg a mi derék Alekszej Pelrovicsunk nem vágta hozzá a bombáit, nem is sejtette létezésünket!

– Részemről – jelentette ki Bogdan Szpicin – ezekben az esetekben inkább hajlok arra, hogy a legrosszabbat tételezzem fel, s ezért nagyon hálás vagyok Alekszej Petrovicsnak.

– Nekem pedig – szólt közbe Bikov, s Jurkovszkijra sandított – nem volt jogom mást tenni. S a továbbiakban is ezt fogom tenni, kérem, jegyezzék ezt meg!

Jurkovszkij megvetően lebiggyesztette ajkát.

– Nagyon eltávolodtunk a dolog lényegétől – fordult Daugéhoz. – Tehát...

– Tehát – folytatta Szpicin –, Vlagyimir, te azt állítod, ha a különböző világok, bolygók szülöttei találkoznak, nem jöhet meg az étvágyuk egymásra. Különböző szervezet, különböző fejlődés és a többi, így van?

– Primitíven leegyszerűsítve, így – értett egyet vele Jurkovszkij.

– Nem tudom... Lehet, hogy igazad van, csak éppen... Emlékszel Valja Bezuhovra az ellátó részlegből? Kell hogy emlékezz rá. Volt egy kutyája, dakszli és bulldog keveréke; hihetetlenül ostoba állat volt.

Amikor Voronov a Kallisztóról hozott egy fehér gyíkot, ez a hibrid, gondolok itt a kutyára, bemászott a terráriumba, s egy szempillantás alatt leharapta a gyík lábait, még mukkanni sem tudott senki. Igaz, az ostoba utána egy álló héten keresztül iszonyatosan kínlódott a gyomrával...

– Na ugye... – mondta bizonytalanul Jurkovszkij.

Krutyikov és Bikov elkacagták magukat.

– Lám, milyen szomorúan ért véget két különböző világ lényeinek találkozója – zárta le a vitát komolyan Szpicin – a kutyáé a Földről s a gyíké a Jupiter egy bolygójáról.

– De hiszen egy sündisznó előtt is világos... – Jurkovszkij eltöprengett, majd legyintett. – Kőkorszakbeli alakok!

Jermakov lépett be, s mint mindig, most is nyugodt volt, csupán kissé sápadtabb a szokásosnál. Az asztalhoz ült, kinyitotta bőrkötésű noteszét, és bepólyált fejével föléje hajolt. Mindnyájan elhallgattak, egymásra pillantottak, Bikov kényelmesebben helyezkedett el, s várta, mit mond a parancsnok. – Egy kis figyelmet kérek – szólalt meg Jermakov. – Meg kell vitatni további terveinket.

Csend lett, még a hűtőgépek zúgása is hallatszott.

– Nincs még információm Bikov csoportjától. – Jermakov becsapta noteszét, s hátradőlt a karosszékben. – Alekszej Petrovics, jelentse a felderítés eredményeit!

Bikov felállt.

– Mocsár – kezdte –, nagyon süppedékes mocsár. – A Hiusztól tíz lépésre...

Lassan beszélt, igyekezett, hogy egyetlen részletet se szalasszon el, s keserűen gondolt arra, hogy a geológiai hivatal vezetője egy ilyen beszámolót üres locsogásnak értékelt volna. Jermakov azonban figyelmesen hallgatta, egyetértőn bólogatott, jegyzeteket készített noteszébe. Bikovot egy kissé meglepte, hogy a parancsnok az ismeretlen élőlény megjelenését hallva nem mutatott érdeklődést. Csupán elmosolyodott, amikor Jurkovszkij türelmetlenül fészkelődni kezdett karosszékében, bizonyára tiltakozni próbált a vénuszbeli szörnnyel való összetűzésének túlságosan naturalisztikus leírása ellen.

– Nos, ez minden – sóhajtott Bikov.

– Tehát minden a feje tetején áll – ismételte meg Jermakov. – Köszönöm, Bikov elvtárs, leülhet.

Dauge Bikovra kacsintott, s az elkomorult „szépfiú” felé biccentett, Bikov rezzenéstelen arckifejezéssel fordult el.

– Nos, akkor... – Jermakov felállt, megérintette fején a kötést, s elfintorodott. – Összegezzük mindazt, amit tudunk.

A Hiusz mindnyájunk számára teljesen váratlanul egy mocsárba szállt le. Számításaim szerint úgy száz kilométerre délre lehetünk a Golkondától. Nem többre... Amint látják, a távolság nem nagy.

Más körülmények között elegendő lett volna egy nap, hogy megtegyük ezt a távolságot. Azonban...

– Nos, erről van szó – suttogta Szpicin.

– ...mocsárban kuksolunk. Mi több, a rádiólokációs felderítés alapján, nem túlságosan biztonságos helyen. Igaz, a mocsarat hegygerinc veszi körül, sziklagyűrű övezi, s ebben a gyűrűben nem sikerült rést felfedeznünk.

– Vulkán? – érdeklődött Dauge.

– Lehetséges, hogy egy óriási iszapvulkán kráterében vagyunk. Szerfölött különös vulkán, mert a mocsár vizének elemzése azt mutatja... – Jermakov kinyitotta noteszét. – Nos, hallgassák. Körülbelül azonos arányú keveréke a nehéz és szupernehéz víznek. Jurkovszkij felpattant ültéből. – Tritiumvíz?

– T_2O – biccentett Jermakov.

– De...

– Igen. A tritium felezési ideje körülbelül tizenkét év. Tehát...

– Tehát – kapcsolódott szavaihoz Dauge – a mi vulkánunk vagy nagyon is mostanában keletkezett, vagy létezik valamilyen természetes forrás, mely folyamatosan pótolja a fogyó tritiumot...

„Milyen lehet a szupernehéz hidrogén természetes forrása, azé az izotópé, mely a Földön csak különlegesen felszerelt reaktorokban jelentkezik?” – Bikov ezt képtelen volt maga elé képzelni. Inkább hallgatott s tovább figyelt.

– Ez még nem minden – folytatta Jermakov. – A kráter, ha egyáltalán kráter, feneketlen mélységű. Legalábbis visszhangos mélységmérőnk tehetetlennek bizonyult.

– Mekkora a kráter átmérője? – kérdezte gyorsan Jurkovszkij.

– A kráter szemmel láthatóan majdnem kör alakú, átmérője közel ötven kilométer. A Hiusz a kráter északkeleti pereméhez van közelebb; ettől az oldaltól a hegygerincig nyolc kilométer választ el bennünket. Ez a helyzet, barátaim.

Jurkovszkij, haját simogatva, felállt.

– Egy szó mint száz, több száz méter mély ingovány húzódik alattunk. Száz kilométer választ el bennünket a céltól, amiből tíz kilométer mocsár, a többi sziklás hegyvonulat. Helyesen értem?

– Ez a helyzet – bólintott Jermakov.

– A mocsár fele tritiumvíz. Engedtessék meg, hogy megjegyezzem, a tritium, miközben felbomlik, neutronokat bocsát ki, s a neutronsugárzás, gondolok itt a hosszan tartó neutronsugárzásra, korántsem gyönyör, még különleges védőöltözékben sem.

– Tökéletesen igaza van.

– De... Bikov biztosít bennünket, hogy a Fiú átkel a mocsáron. És a sziklákon?

– A Fiú mindenütt átjut – ismételte makacsul Bikov.

– Legrosszabb esetben szétromboljuk a sziklákat.

– Hm... És mégis azt javaslom, hogy miközben a Fiún útnak indulunk, hagyjuk a Hiuszt biztonságosabb helyen. Ajánlom figyelmetekbe!

Jurkovszkij leült.

– Nem hiszem, hogy robbantanunk kellene a sziklákat – kezdte Dauge –, a hegygerinc nem lehet egybefüggő. Egyszerűen keresnünk kell egy átjárót, s találni fogunk.

– Kérem, vegyétek még figyelembe – szólt közbe Szpicin –, hogy a Hiusz nincs felkészülve a vízszintes repülésre. Nagyon könnyen tévedhetünk, s néhány ezer kilométerrel odébb szállhatunk le. Mindnyájan tudjuk, milyenek a légköri áramlások ezen a kedves bolygón. Végül is jobb mocsárban kuksolni, mint sziklákon heverni...

Jurkovszkij vállat vont.

– Ha jól értem – szólalt meg az eddig néma Krutyikov –, arról van szó, hogy mi a kockázatosabb, az, hogy itt maradunk, vagy hogy megpróbálunk kikerülni a mocsárból. Ugye, így van?

– Mi a véleménye? – kérdezte tőle Jermakov.

– Ha Aljosa... vagyis Alekszej Petrovics kezeskedik a Fiúért, s ha a geológusok kezeskednek a Hiuszért, akkor mindent úgy kell hagyni, ahogy van.

– Mit jelent az, hogy kezeskednek a Hiuszért? – kérdezte Jurkovszkij.

– Vagyis bizonyítják, hogy a Hiusz nem süpped bele ebbe a mélybe, s nem fordul fel. – A navigátor szájába dugta üres pipáját.

Jurkovszkij felállt.

– Tehát a Hiusz itt marad – jelentette ki határozottan. – Daugéval elvégeztük a szükséges méréseket, s úgy érzem, az űrhajó elég szilárdan áll. Legalábbis, Mihail Antonovics kifejezésével élve, annak a kockázata, hogy belesüppedünk az ingoványba, nem több, mint annak, hogy helyváltoztatás közben esetleg egy sziklára zuhanunk. Tehát a Hiusz marad a helyén.

Bikov Jurkovszkijra sandított, aki rezzenéstelen arccal ült.

– Menjünk tovább. A Hiuszt nem hagyhatjuk felügyelet nélkül. Ezért a Fiúval öt ember indul útnak. Az egyik pilóta itt marad.

Szpicin összerezzent, és nyugtalanul Jermakovra pillantott. Krutyikov kihúzta szájából a pipát.

– A Hiuszon hagyom Krutyikovot állandó ügyeletre.

Nincs ellenvetés? Komoly ellenvetésre gondolok...

A navigátor széles, jóindulatú arcán látszott, hogy neki van ellenvetése, de sajnos nem túl komoly.

– Nagyszerű! Barátaim, ne vesztegessük az időt. Az elkövetkező huszonnégy órán belül indulnunk kell.

Igaz, most a vénuszi... időszámítás szerint este van, s az indulás éjszakára esik, nem hiszem azonban, hogy a sötétség jobban zavarna bennünket, mint most a köd. Menjünk, harapjunk valamit...

– ...ami isten kegyelméből adatott! – sóhajtott Krutyikov.

– ...s lássunk hozzá a Fiú felkészítéséhez. Van kérdésünk?

A tanácskozás véget ért. Bikov észrevette, hogy társai sorra igyekeztek kifejezni együttérzésüket Mihail Antonovics iránt, aki valóban szomorú képet vágott, Jurkovszkij saját kezűleg töltött neki egy csésze kakaót, Dauge szünet nélkül láthatatlan szöszöket szedett le róla, Szpicin pedig kinyitott neki egy doboz zsírmentes kolbászkonzervet.

– Egyébként – jegyezte meg Jurkovszkij, s villáját beledöfte a hideg csirkébe – nagy szerencse, hogy a Hiusz kupolájától az ingovány felszínéig mindössze néhány méter a távolság. Nem kell vesződnünk a blokkrendszerrel, amiről, az igazat megvallva, személy szerint fogalmam sincs.

– Semmiség – jelentette ki Dauge –, ez egyáltalán nem olyan bonyolult s lesz még alkalmad, hogy kitanuld, Vlagyimir, amikor a Fiút visszatesszük a helyére. Most viszont menni fog magától, ez a szerencsénk... Igaz, Alekszej?

– Akár a karikacsapás – dünnyögte Bikov tele szájjal.

Valóban, a Fiút olyan könnyen leengedték, „akár a karikacsapás”. Levették a konténer elülső falát, kioldották a belső rögzítéseket, s Bikov kissé fontoskodva megkérte társait, térjenek vissza a zsilipkamrába.

– Így... hm... biztonságosabb lesz – magyarázta kitérőn és határozatlanul.

Az űrhajósok csodálkozva nevetgéltek, de engedelmeskedtek. Bikov lezárta a terepjáró nyilasait, az irányítópulthoz ült, s megnyomta a billentyűket. A Fiú felbőgött, lánctalpai halkan megcsördültek. „Most pedig – gondolta Bikov –, most majd elképednek.” A hajtómű fülsüketítőn felzúgott, és a Fiú szökkent egyet. Az űrhajósok csak annyit láttak, hogy egy széles, sötét tömeg zúgva és fémes csattanással elvillant előttük, s beleveszett a ködbe. A Hiusz megingott, mint egy csónak a hullámokon. Az ingovány megremegett a nehéz ütéstől. A terepjáró lánctalpával az „aszfaltkéreg” peremét tördelve kijutott a mocsárból, hihetetlen könnyedséggel félig úszott, félig lánctalpain gördült, iszap szökőkutakat fröcskölt szerteszét, egy szűk kört irt le, majd mozdulatlanul megállt az űrhajó kijáratánál. Reflektorának éles, fehér fénye megvilágította a gomolygó ködfelhőket.

– Igazi profi! – dörmögte Jurkovszkij.

Krutyikov lelkesen tapsolni kezdett. Mint szürke kísértet, egy esetlen alak jelent meg a bejárati nyilas előtt, kezét nadrágja varrásához szorította, s máris felcsendült a fülhallgatóban rekedtes hangja:

– Parancsnok elvtárs, a Fiút menetkész állapotba hoztam.

Ha valakiről elmondhatjuk, hogy szakmája virtuóz mestere, akkor Bikov mindig az volt. Legalábbis fantasztikus szökkenései lánctalpas terepjárókkal, anélkül hogy előzetesen lendületet vett volna, a legnagyszerűbb vezetők közé sorolták. Tudatában volt ennek, s büszke volt rá. Az ötlet, hogy társait meglepje, váratlanul született meg benne, amikor a konténer elülső falának leszerelésével bajlódott. Még nem tudta, mit szól ehhez az akrobatikus mutatványhoz a parancsnok, s ez kissé nyugtalanította. Jermakov azonban szótlanul megszorította a kezét.

– Alekszej Petrovics, azért nem ártott volna, ha előre figyelmeztet bennünket.

– Ezt ne kívánjuk! – nevette el magát Szpicin. – Az igazi profi mindig egy kicsit bűvészkedik is. Végtére kell, hogy tudását élvezni is tudja!

Megkezdődött a berakodás a Fiúba. Az űrhajósok néhány órát dolgoztak megszakítás nélkül, élelmiszerrel és felszereléssel teli ládákat, savanyított, vitaminnal dúsított vízzel töltött tömlőket cipeltek át a raktárakból a zsilipkamrába, majd onnan a terepjáróba.

Az ingoványra éjszaka borult, áthatolhatatlan sötétség vett körül mindent. A fekete ködből tompa és ijesztő hangok hallatszottak. S alig hallhatóan, de állandóan és makacsul kattogott a dózismérő: tik... tik-tik... tik...

Végül befejezték az átrakodást. Bikov és Jermakov még utoljára a periszkópoktól a lánctalpakig végigvizsgálták a járművet, bebújtak a motorházba is, ellenőrizték a teher rögzítését, mely elfoglalta az utastér szinte összes szabad helyét, majd kimásztak. Már mindnyájan várták őket, szkafanderük szilikátszövete csillogott a reflektorok fényében.

Bikov szorosan lezárta a jármű nyílásait. Jermakov kiadta az utasítást.

– Most pedig mindenkinek alvás! Negyedóra múlva személyesen ellenőrzőm.

Az űrhajósok fáradtan, de elégedetten, tréfálkozva másztak be a Hiuszba.

Aludni végül is nem volt módjuk. Amikor a különleges védőöltözetet levéve, elindullak a társalgóba, hogy hirtelenjében megvacsorázzanak, az elöl siető Krutyikov egyszer csak megcsúszott, és teljes erőből a padlóra pottyant.

– Íme, a torkosság méltó jutalma – hirdette fennhangon Jurkovszkij.

– Az ördögbe! – A kövér navigátor felpattant, s megszagolta a tenyerét. – Mi ez... ki öntötte szét itt ezt a disznóságot?

– Miféle disznóságot?

– Várjatok, barátaim – mondta nyugtalanul Jermakov. – Valóban, ez meg mi?

A társalgó padlóját vékony, vöröses, áttetsző nyálkaréteg borította. Bikov csak most érezte meg a rothadó gyümölcs bűzére emlékeztető, csípős és kellemetlen szagot. A bűz egyszerre kaparni kezdte a torkát. Jurkovszkij hangosan szippantott, majd fújt egyet, és trüsszentet.

– Honnét ez a bűz? – kérdezte, és körülnézett.

Jermakov lehajolt, s óvatosan egy keveset kesztyűjére vett a nyálkás hártyából. Az űrhajósok értetlenül bámultak.

– Mi történt voltaképp? – kérdezte Dauge türelmetlenül.

– Tessék, nézzétek! – Krutyikov a tálalószekrényre mutatott. – Ott is, és ott is!

A tálaló rosszul becsukott ajtajából fonálszerű, vöröses füzérek lógtak ki. Nagy, vörös folt sötétlett a sarokban, a hűtőgép mellett. Az asztalon hagyott tányért bolyhos, rozsdaszínű pókháló fonta be.

– Penész lenne, vagy mi?

Jermakov undorodva törölte meg zsebkendőjével az ujját, s fejét csóválta.

– Erről megfeledkeztünk... – mormolta magában.

– Aha! – Jurkovszkij felkapta a tányért az asztalról, föléhajolt, majd undorral visszatette. – Világos.

A tálalóhoz lépett, majd a hűtőgép melletti folt fölé hajolt. Bikov rémülten és csodálkozva figyelte, mit csinál.

– Mi történt? – kérdezte ismét Dauge.

– Hiszen megmondták – felelte Jurkovszkij. – Megfeledkeztünk az éberségről. Beengedtük az ellenséget az erődbe.

– Miféle ellenséget?

– Penészgombák... – jegyezte meg mintegy magának Jermakov. – Behurcoltuk a Hiuszra a vénuszi világ spóráit, s íme, az eredmény. Hogyan is feledkezhettem meg róla? – Tenyerével erőteljesen végigdörzsölte az arcát. – Tessék, barátaim. Félre az alvással és a vacsorával! Feltétlenül végig kell vizsgálni az űrhajót, s ultrahanggal gondosan fertőtleníteni kell az összes helyiséget. Egyelőre reménykedjünk benne, hogy semmi veszély nincs... de azért mindenesetre javaslom, tüstént zuhanyozzatok le, és dörzsöljétek be magatokat alkohollal.

– Talán utána? – érdeklődött Jurkovszkij.

– Utána is. De most is, feltétlenül. Munkára, munkára fel!

Az űrhajósok, akiket az új, váratlan esemény alaposan meglepett, s nyugtalanított a parancsnok hangjában felcsendülő, ismeretlen bizonytalanság, hozzáfogtak a rakéta átvizsgálásához. A kajütökben a fal bőrborítását helyenként gombostűfej nagyságú, fehéres buborékok pettyezték. A polimerborítás nem szenvedett kárt. A nedvességtartalmú tárgyakon fonálszerű penész nőtt ki. A gyapjú szőnyegeken, a zuhanyozóban a törülközőkön, a lepedőkön rozsdaszínű, bolyhos pókhálócsomók lógtak. Krutyikov rémülten fedezte fel, hogy a tálalóban található összes szabadon tartott élelmiszer, beleértve az általa oly kedvelt sonkát is, undorító, barnás csomóvá változott, s csípős, émelyítő bűzt árasztott. Igazi csapás volt ez, az ultrahang-sugárzóval végig kellett tapogatni minden zugot.

– Úgy tűnik, a közönséges víz sokkal kedvezőbb a helyi növényvilág számára, mint a nehézvíz – jegyezte meg Jurkovszkij.

– Igen... sajnos... – felelte szárazon Jermakov.

Bikov – biztos, ami biztos – fertőtlenítő folyadékkal fröcskölte be az összes géppisztolyt és gránátot, s lement, hogy segítsen Daugénak, aki a polietilénzacskókba csomagolt, „örökké friss” kenyeret válogatta át. Szerencsére a kenyér nem sérült meg.

– Nem tudod, miért lett Jermakov ilyen nyugtalan? – kérdezte barátjától.

– Fogalmam sincs. Vagyis, sokkal nyugodtabb lett volna, ha nem történik ez a disznóság... Csak egyet mondhatok, Jermakov nem az az ember, aki minden apróság miatt nyugtalankodik.

Bikov ezt maga is érezte. Később aztán Jermakov kielégítette a kíváncsiságát. Amikor három óra múlva a legénység végképp kimerült tagjai végre összegyűltek a Hiusz társalgójában, hogy – mint Krutyikov keserű szarkazmussal megjegyezte – elfogyasszák azt, ami „Isten kegyelméből megmaradt” (erőlevest és csokoládét), a parancsnok, társai tekintetét kerülve, így szólt:

– Öt éve az Astra-12 amerikai csillagűrhajó legénysége, a Kallisztón leszállva, ismeretlen betegségben pusztult el, agóniájuk tizenöt óráig tartott. Úgy vélem, velünk semmi ilyesmi nem történhet. Minden okom megvan, hogy higgyek ebben. De... legyenek óvatosak. A legkisebb rosszullétet jelezzék.

Egy ideig hallgatott, ujjaival némán dobolt az asztal lapján, majd hozzátette:

– Vacsora után mindenki mosakodjon le, törülközzék meg alaposan, és aztán alvás. Mindenki hét órát aludhat. Krutyikov, kérem, jöjjön be hozzám!

– De szívesen felhajtanék most egy kupica konyakot! – suttogta Bikov.

Johanics halkan felsóhajtott.

Vörös és fekete

Jobbról és balról meredek sziklák úsznak el mellettük, feketék, simák és ragyogók, akár az antracit. Elöl minden vöröses félhomályba vész azt hihetnék, hogy a véget nem érő folyosó falai ott találkoznak. A szakadék felforgatott és összetúrt fenekét vastag, nehéz, fekete porréteg borítja. A por felkavarodik a terepjáró után, de gyorsan le is ülepedik, s megőrzi a lánctalpak nyomát. Fent az égbolt keskeny, sziklacsúcsoktól fogazott, narancsvörös csíkja húzódik, foltos, bíborszínű felhők vágtatnak rajta őrült sebességgel. Félelmetes és hátborzongató az egyenes és keskeny, fekete bazaltsziklák övezte alagútban haladni, melyet mintha éles késsel hasítottak volna ki. Meglehet, hogy ugyanilyen úton vezette egykor Vergilius a pokolba az Isteni Színjáték szerzőjét. A kőfal simasága azt sugallja... meglepően pontosak, sőt lehet, hogy értelemmel bírók voltak azok az erők, melyek létrehozták. Íme, a Vénusz újabb rejtélye, mely túlságosan bonyolult ahhoz, hogy így menetközben megoldják.

Dauge és Jurkovszkij természetesen nem mulasztották el az alkalmat, hogy ennek kapcsán kidolgozzanak néhány elméletet. A rázkódástól himbálódzva és fel-fel ugrálva, fejük a mennyezet alacsony borításába ütve, szinklináliákról és epeirogenézisről szavaltak, azzal vádolták egymást, hogy a másik elemi igazságoknak sincs tudatában, és saját igazuk megtámogatására hol Jermakovhoz, hol Bogdanhoz fordultak segítségért. A parancsnok végül felvette sisakját, és kikapcsolta a fülhallgatót, Bogdan pedig arra a retorikus kérdésre, hogy mi a véleménye a felső talajrétegek matemorfózisáról a gránitbeszüremkedések hatására a Vénuszon, komolyan ezt a kijelentést tette:

– Szerintem a recesszív allelium hat a fenotípusra, s csak ekkor lehetséges a homozigoten genotipia...

Válaszán a vitatkozók felháborodtak, viszont beszüntették a szópárbajt. Bikov, aki a tektonikához körülbelül annyit értett, mint a formális genetikához, örült, hogy a vita befejeződött; a geológusok összevissza hadarása szerinte valahogy nem illett a kémlelőnyílás túloldalán uralkodó vad és zord világ vörösesfekete félhomályához.

Tegnap, amikor tapadós iszaptól lucskosan, fehér mocsári növények indáit húzva maga után a terepjáró végre kitört az ingoványból és a ködből, s kijutott a fekete hegygerinc köves lábához, hosszú ideig kellett próbálkozniuk, míg sikerült valami átjárófélére találniuk. A vöröses, vaskemény szálú mohával benőtt sziklák reménytelenül megközelíthetetlennek tűntek. Jermakovnak ekkor eszébe jutott, hogy az átjáró kereséséhez felhasználhatja a rádiólokátort is, s amit keresett, azt néhány másodperc alatt meglelte – ezt a bizonyos szurdokot, melyet félméteres tövisekkel borított, csupasz ágak vad indái takartak.

A terepjáró üvöltve és csikorogva tört be az acélos dzsungelbe, kinyújtott „segédcsápjaival” tördelte és maga alá gyűrte a rugalmas törzseket, s befurakodott az átjáróba.

Amikor kijutott a szabadba, az űrhajósok némán vizsgálgatták a kétoldalt húzódó falat és az égbolt véres csíkját. Majd Dauge megszólalt:

– De hiszen remeg a föld a lábunk alatt!

Bikov mit sem érzett, Jermakov azonban halkan megjegyezte:

– Ez a Golkonda... – s Bikov felé fordulva megkérdezte: – Indulhatunk?

– Kockáztassuk meg, Anatolij Boriszovics – felelte derűsen Alekszej Petrovics. – Ha pedig kőomlásra vagy zsákutcára bukkanunk, visszatérünk s tovább keresünk, ennyi az egész. Vagy átjárót robbantunk...

A Fiú továbbindult. Óra órát követett, kilométer kilométert, sem zsákutcába, sem kőomlásba nem kerültek, s Alekszej Petrovics megnyugodott.

A hajtómű egyenletesen zúg, a ládák és rögzítőszíjak halkan nyikorognak és recsegnek. Mindenki elaludt, még a soha nem nyugvó Jurkovszklj is. Az infravörös fényvető fölötti visszapillantó tükörben Bikov látja a kabin belsejét. Bogdan, fejét a rádiókészülék tetejére hajtva, szendereg. Jurkovszkij arccal a bálákon alszik. Társához dőlve szendereg Johanics is, huncut képét ráncolja álmában. Mellettük ezüst sisakjával, félálomban bólogat Jermakov. A kémlelőnyílás mellett ferde, csillogó fekete fal úszik el – jobbról-balról sziklafal. A reflektorok fénye mozdulatlan, fekete hamudűnék feltúrt gerincén táncol. Messzebb félhomály és sötétség. Amott valahol a falak szétnyílnak, és a Fiú kijut a sivatagba. Ha csak elöl nem bukkannak zsákutcára.

Suhan a ferde kőfal, s a kémlelőnyíláson betekint az izzó égbolt. A terepjáró kijut a mélyedésből, s a fényfoltok ismét fekete porhullámokon kúsznak át. Még egy kátyú, újabb rés, majd ismét...

Megtettek húsz kilométert az ingoványban s majdnem annyit a szurdokban. Bikov már ötödik órája ül az irányítópultnál. Lába elzsibbadt, halántéka sajog az örökös készenléttől, a vörös és fekete szín szokatlan keveredésétől szeme könnyezik. Ilyen úton azonban nem adhatja át a jármű vezetését senkinek, még a parancsnoknak sem. A terepjáróval természetesen nem történne semmi, a sebesség viszont... itt még Bikov sem engedheti meg azt a fényűzést, hogy óránként hat-nyolc kilométernél gyorsabban haladjon. Csak érnének már véget ezek az átkozott sziklák! Jermakov kiegyenesedett, s hátratolta sisakját.

– Milyen az út, Alekszej Petrovics?

– Semmi változás.

– Elfáradt?

Bikov vállat vont.

– Talán átadhatná a vezetést, és aludhatna egy kicsit.

– Nagyon nehéz az út.

– Igen, borzasztó a terep. Semmi baj, nemsokára kiérünk a sivatagba.

– De jó lenne!

Jurkovszkij feltápászkodott, felült, tenyerével az arcát dörzsölte.

– Ó, de jót aludtam! Dauge!

– Hm...m...m...

– Kelj fel!

– Mi történt? Pfúj... Barátaim, olyan álmom volt!

Johanics rekedt hangon nekilátott, hogy elmesélje, mit álmodott, Bikov azonban nem figyelt rá. Valami történt kint, a Fiú szilárd páncélján túl, a szabadban. Egyszerre sötétebb lett. Az égbolt piszkosbarna árnyalatot vett fel, s a reflektorok fénysugarában hirtelen milliárdnyi fekete pont kavargott s ereszkedett le lassan a szakadék fenekére. A fekete por valahonnét felülről szóródott, sűrűn, akár a hószakadás, s nemsokára sem az utat, sem a sziklákat nem lehetett látni. A külső dózismérők jelzőlámpái málnaszínű fényben villogtak, az alfa-, béta-sugárzásmérő mutatói nyugtalanul ugrálni kezdtek. Bikov hirtelen fékezett. A terepjáró jobb lánctalpával belecsúszott egy árokba, megfordult és keresztbe állt a szurdokban. A lebegő portól tompa reflektorsugár sima bazaltfelületbe ütközött.

– Mi történt? – kérdezte Jermakov.

Bikov némán kitárta előtte a figyelőnyílást. Jermakov hallgatott egy percig, kinézett, majd kijelentette:

– Fekete vihar. Már volt benne részem.

– Mi van? – kérdezte izgatottan Dauge.

Szpicin Bikov vállán kérésztől előrehajolva dünnyögte:

– Kéményseprők karneválja.

– Mi ez, Anatolij Soriszovics?

– Fekete vihar. Még egy bizonyítéka annak, hogy már nem vagyunk messze a Golkondától. Alekszej Petrovics, kapcsolja ki a motort!

A vezető engedelmeskedett, de a Fiút tovább rázta az apró és kellemetlen remegés. Szaporán csengett egy rosszul rögzített fémtárgy a kabinban.

– Kimegyünk? – kérdezte Jurkovszkij.

– Minek? Nem látja, hogy a por radioaktív? Utána sok idő elmegy a radioaktivitás semlegesítésére.

– Jó lenne legalább próbát venni ebből az ocsmányságból!

– Vehetünk manipulátorokkal – javasolta Bikov. – Megengedi, Anatolij Boriszovics? – Daugéhoz fordult. – Lökd ki a konténert!

Jurkovszkij és Dauge eltűntek a zsilipkamrában, mely a felső nyíláshoz vezetett, s egy perc múlva a Fiú előtt csavaros tetejű ólomhenger repült a fekete porba. Bikov tenyerét a manipulátor fogantyúira helyezte. Hosszú, ízelt „karok” nyúltak ki a terepjáró hasa alól, lassan, mintegy óvakodva tapogatóztak a levegőben, majd a henger fölé ereszkedtek. Bikov esetlenül felemelte jobb vállát, könyökét hevesen felrántotta. A manipulátor fogója belekapaszkodott a hengerbe.

– Gyerünk! – kiáltott fel vidáman Szpicin.

– Ne zavarj, mert elvétem! – szisszent rá a fogai között Bikov.

A makacs fémkarok kicsavarták a henger tetejét, a nyitott tartályt egy darabig a fekete hóesésben tartották, majd ismét lezárták fedelét, s pontos mozdulattal a felső nyíláshoz emelték a konténert.

– Megvan! – kiáltotta Dauge a zsilipkamrából.

Bikov visszahúzta a manipulátor karjait, s letörölte a verítéket homlokáról. Jermakov halkan megjegyezte:

– Kétszer is alkalmam nyílt már megfigyelni a fekete vihart. Előtte minden alkalommal erős földlökéseket észleltünk.

– De hiszen most semmiféle földlökés nem volt! – állapította meg Bikov.

– Menet közben nem észlelhettük.

– A föld pedig egyre erősebben remeg – Szpicin hallgatózott. – A völgykatlan bejáratánál alig éreztük a rázkódást, most viszont...

– Közelebb kerültünk a Golkondához.

Jurkovszkij és Dauge visszajöttek a zsilipkamrából, s élénken vitatkoztak tapasztalataikról. Jermakov pedig kiadta az utasítást, hogy menjenek tovább. Bikov bekapcsolta az infravörös sugárvetőt. Kétoldalt imbolyogva ismét vonulni kezdtek a katlan falai. Félóra múlva véget ért a „fekete hóesés”, mely kétségkívül vulkáni eredetű hamu volt. Az égbolt keskeny csíkja ismét felvette korábbi narancssárgavöröses színét. Bikov izgatottan nyomogatta az irányítópult gombjait, de azért fél füllel a háta mögötti eszmecserére is figyelt.

– ...vulkáni hamu, ezt még egy sündisznónak is értenie kell.

– Meséld ezt a nagymamádnak! Radioaktív vulkáni hamu! Sok időbe telt, míg ezt kitaláltad? Te geológus!

– Rendben. Akkor szerinted?

– Csak annyi világos, hogy ez a mocsok semmiben nem különbözik attól, ami a lábunk alatt... a lánctalpak alatt van.

– Ez aztán a határozott vélemény! Mondhatom!

– Mellesleg jegyezd meg...

– Közel kétszáz fokig felhevült.

– Valószínűleg...

– Magának mi a véleménye, Anatolij Boriszovics?

– Tahmaszib úgy vélte, hogy a fekete vihar kitörése a Golkonda tevékenységével függ össze. De persze semmit nem jelenthetünk ki határozottan.

– Csak minél előbb odaérnénk már... Kér egy csésze kakaót, Anatolij Boriszovics?

– Igen, ott lesz hol kibontakozni...

– A legelső feladat a felderítés... Válj, hova mászol át a peremen...

– Mégiscsak elbűvölő egy fejtörő ez a Golkonda!

– Bogdán, add ide a szendvicset!

– Fogd, Aljosa...

Bikov csökkentette a sebességet, gyorsan bekapott két szelet sonkát kenyérrel, s megivott egy egész termoszra való kakaót.

– Írjuk fel... eh, nagyon ráz.

– Majd felírod később...

– Johanics, ez meg mi? Miskát helyettesíted az élelmezési fronton?

– Na és? Még csak a második szendvics...

– Van az már negyedik is!

Jurkovszkij és Dauge fölöttébb heves párbeszédéből kiderült, hogy először: a „fekete hó” kétségkívül vulkáni hamu, másodszor: komolyan csak az beszélhet a radioaktív vulkáni hamuról, aki „képtelen egyszerű körvonalai alapján felfogni egy ferde ingategrált” (a tudományos tehetetlenség efféle meghatározását Bikov kissé homályosan érezte, egy dologban viszont biztos volt, egyik geológusnak sem volt kellő ismerete ahhoz, hogy komolyan vitatkozzon a radioaktív vulkanikus porról), harmadszor: hogy a „fekete szélviharok” jelentkezése bizonyára összefügg a Golkonda tevékenységével, s negyedszer: hogy ennek kapcsán egyelőre semmi határozottat nem mondhatnak.

Noha a helyzet eléggé zavaros volt, az űrhajósok alaposan megreggeliztek. Bikov csökkentette a sebességet, gyorsan bekapott két szelet sonkát kenyérrel, s megivott egy egész termoszra való kakaót.

A lakoma után Jermakov, Dauge és Jurkovszkij begyűjtötték a gyorslaboratórium eredményeit. A mocsártól távolodva arányosan csökkent a légkör nedvességtartalma, már majdnem nullára esett vissza. Nőtt az atmoszférában az inert gázok radioaktív izotópjainak, a szénnek és szén-monoxidnak az aránya, a hőmérséklet hetvenöt és száz fok meleg között ingadozott. Általános meglepetésre és Jurkovszkij lelkesedésére a gyorslaboratórium kimutatta, hogy a légkörben élő protoplazma is található – mikroorganizmusok, baktériumok vagy vírusok éltek még ebben a száraz, felizzított levegőben is. A felfedezés közvetlen eredménye az volt, hogy Jermakov felhívta figyelmüket: óvatosabbak legyenek, ha elhagyják a terepjárót, s megígérte, hogy az első megfelelő alkalomkor mindenki kap egy nagy adag komplex antibiotikum-injekciót.

Dauge egy darabig sóhajtozott, majd kijelentette: reméli, hogy megéri azt az időt, amikor a Vénuszt virágzó kertté változtatják, s akkor ebben a kertben nem kell majd különleges védőruha, abban bárki szabadon sétálhat, anélkül hogy összeszedne valamiféle undorító betegséget.

– Egyébként is az az ember küldetése – tette hozzá rövid töprengés után –, hogy virágzó kertté változtasson mindent, ahová beteszi a lábát. És ha mi nem is éljük meg a vénuszi kertek idejét, majd a gyerekeink...

Ezután hosszú vitába keveredett Jurkovszkijjal arról, miként lehet átalakítani a természetet – elsősorban a légkört és a klímát – egy egész bolygó méreteiben. Mind Dauge, mind Jurkovszkij egyetértettek abban, hogy ez elvileg egyáltalán nem lehetetlen, a gyakorlati módszerekben azonban olyan nagy volt közöttük a nézeteltérés, hogy megint majdnem összekaptak.

A szurdok váratlanul ért véget. A sziklafalak hirtelen egyre alacsonyabbak lettek, és messzire távolodtak egymástól, a reflektorok fénye eltűnt a felhőtlen ég kékesvörös ragyogásában. Bikov fokozta a sebességet. A Fiú megdőlt, belebukott az utolsó árokba, lánctalpa dübörgött a köveken, s végtelen, egyenletes és sima síkság tárult fel az űrhajósok szeme előtt.

– Sivatag! – közölte vidáman Bikov.

– Állítsd meg a gépet, Alekszej! – kérte őt izgalomtól remegő hangon Dauge.

A Fiú megállt. Az űrhajósok sietve felcsatolták sisakjukat, s a kijárati nyíláshoz ugrottak. Bikov hagyta el utolsónak a terepjárót.

Igen, a hegyek véget értek. A látóhatárba belemaró, fogazott, fekete hegygerincvonulat mögöttük maradt. S mögöttük maradt a keskeny, meglepően sima átjáró. De az, amit először sivatagnak hittek, ismét váratlan meglepetéssel szolgált. Legalábbis Szpicin számára, aki sohasem látott sivatagot. Képtelen volt elképzelni a sivatagot vörösesfekete homok és buckák nélkül.

A Fiú előtt pedig tükörsima, fekete síkság terült el, melyen mint ködfoszlányok, apró, fekete porforgatagok száguldoztak. A távoli, vörös ködbe borult látóhatárnál vékony, elegánsan hajladozó árnyak úsztak lassan, mint farkukra emelkedett, hatalmas kígyók. S fölöttük pedig ott terpeszkedett az égbolt narancsvörös kupolája. Szabálytalan alakú, sötét, bíborszínű felhők rohantak őrült sebességgel a Fiú felé.

– Hogy tetszik magának ez az út? – hallotta Bikov a háta mögött Jermakov hangját.

– Sivatag... – felelte nyugodtan a kérdezett.

– Természetesen. Ismerős vidék. Igaz, itt nincs szakszaul, viszont ez az igazi Karakum, az igazi fekete homoksivatag.

– Fekete, bizony fekete... – Bikov megakadt. – No, az út nem rossz, széles, egyenletes... Most majd repülni fogunk.

– Hurrá! – üvöltött fel bohóckodva Dauge. – S remek pikniket csapunk a szabad ég alatt!

Az űrhajósok tréfálkozva és nevetgélve tértek vissza járművükbe. A hangulatuk érezhetően emelkedett. Csupán Bogdan Szpicin időzött egy kissé tovább a bejárati nyílásnál, körülnézett, s mélyet sóhajtva kijelentette:

– Itt pont olyan, mint Stendhalnál.

– Vagyis? – értetlenkedett Bikov.

– Minden vörös és fekete. Tudod, soha nem szerettem igazán Stendhalt...

Bikov újból helyet foglalt az irányítópultnál. A Fiú megremegett, és sebességét növelve, lágyan himbálódzva meglódult. A szél belekapott és szétszórta a lánctalp kavarta porcsíkokat. Szemberohant velük a fekete sivatag, a szél ködcsíkokat s forró porörvényeket kergetett előttük. A vöröses látóhatáron a súlyos felhők felé nyújtózó, tekergőző oszlopok jártak fel s alá. Hirtelen apró domb nőtt ki a talajból, örvénylő tölcsérként a magasba nyúlt, s beleolvadt a felhőkbe – eggyel több fekete oszlopot kergetett tovább a sivatagi szél.

– Forgószelek – jegyezte meg Bikov. – Mennyi van belőlük...

– Jobb, ha nem kerülünk bele egy ilyen tölcsérbe – állapította meg Dauge.

– Bizony, jobb, ha kikerüljük – dünnyögte Bikov, mert eszébe jutott, hogyan változtatott a Góbi sivatag kellős közepén egy légtölcsér – bár hatalmas volt, de mégiscsak kisebb, mint a vénusziak – egy geológustábort homokdűnévé.

A szél erősödött. A bazaltfal tövénél alig lehetett észlelni, most viszont ott dörömbölt a jármű homlokpáncélzatán, s áthatóan fütyült az antennák hálójában. Az út emelkedett, egyre inkább érezték. A terepjáró széles fennsíkra ért. A szél helyenként elfújta a homokréteget, s ilyenkor a lánctalpak egyenletesen dübörögtek a fehér, repedezett kőlapokon.

Szpicin – aki a sisakjához vezetett egy köteg színes zsinórt, ki tudja, hányadszor próbált kapcsolatba lépni a Hiusszal. Dauge és Jurkovszkij próbálták megbeszélni a kutatási tervet, s időről időre hevesen gesztikuláltak, nehogy kiabálásukkal zavarják a többieket.

Bikov a vezetést átadta Jermakovnak, adott néhány hasznos tanácsot, majd felmászott a zsákokra, s már készült, hogy végigaludja azt a másfél-két órát, ami Jermakov számítása szerint a Golkondáig maradt. Terve azonban nem sikerült.

Bogdan Szpicin váratlanul felemelte a kezét, s kérte, hogy maradjanak csendben.

Jurkovszkij vidáman érdeklődött.

– Mi az? Van összeköttetés?

– Nem... de... várjatok egy kicsit.

Sietve csavargatni kezdte a finombeállító fogazott gombját, majd moccanni sem mert, úgy fülelt.

– Irányjelzés.

– Ki adja a jeleket? A Hiusz?

– Nem. Hallgassátok!

Dauge és Jurkovszkij előrehajoltak. Jermakov otthagyta az irányítópultot, s ő is a készülékhez húzódott. Dauge elnyújtottan füttyentett.

– Lehet, hogy valaki már itt van?

– Úgy tűnik, igen.

– Jobbra tőlünk... Érdekes! – Jermakov Bikovhoz fordult. – Alekszej Petrovics, vegye át egy percre a vezetést!...

– Értettem...

Jermakov Szpicin mellé ült, s elvette tőle a fejhallgatót. Arca izgatott volt.

– Három pont, három vonás. Ki lehet ez?

Lekapta a fülhallgatót, s felállt.

– Az utóbbi tíz év során a Golkonda körzetébe hat expedíciót s legalább tucatnyi pilóta nélküli eszközt juttattak.

– Hát akkor lehet, hogy – Dauge szeme tágra nyílt –, lehet, hogy emberek is vannak ott? Balesetet szenvedtek, és segítséget kérnek?

– Kétlem – ingatta Jurkovszkij a fejét. – Mi a véleménye, Anatolij Boriszovics?

– Krivickij a Marson három hónapig bírta ki a rakétájában. De ő talált vizet...

– Igen, vizet...

– Így hát az a legvalószínűbb, hogy ez egy automatikus irányjelző.

Bikov, aki türelmetlenül feszengett az ülésen, közbeszólt:

– Akkor odamegyünk?

– Gyerünk...

Jermakov töprengett. Bikov először látta, hogy parancsnokuk habozik. Habozásának azonban meglehetősen súlyos okai voltak, s ezt mindnyájan tudták.

– A víz – jegyezte meg Jermakov.

– A víz – ismételte visszhangként Jurkovszkij.

– Lehet, hogy még sincs olyan messze? – kérdezte könyörgőn Dauge.

Jermakov elszántan döntött.

– Rendben! Ha két óra alatt odaérünk, egyetértek.

Alekszej Petrovics, forduljon el! Vegye fel az irányt a tájoló szerint – ismét a rádió fölé hajolt –, körülbelül hatvan fok. Pontosan ennyi. S próbáljon mindent kiszorítani a hajtóműből.

A Fiú serényen vágtatott, szemben az észak felől repülő porzuhataggal. A szél a jármű bal oldalát verte, s rohamai néha akkora erővel törtek a terepjáróra, hogy Bikov a vezető „hatodik” érzékével észlelte: a kormányzás bizonytalan lett. Ilyenkor finoman irányt változtatott, igyekezett a jármű homloklemezét szembeállítani a sűrű gázhullámokkal, vagy jobb oldalt kinyújtotta a támasztókart. Bogdan, fülén a hallgatóval, a rádiónál ült, s felhangon, suttogva korrigálta az irányt. A tükörben látni lehetett Dauge sápadt arcát, az ajkát harapdálta. Repültek a percek s a bíborszínű felhők... Egyszer csak Jurkovszkij előrehajolt, érthetetlenül felkiáltott, s előremutatott. A porfelhőn keresztül Bikov néhány méter átmérőjű, különös, üveges felületű, csupasz térséget vett észre, melynek közepén hatalmas, szaggatott peremű lyuk ásítozott, aztán a lánctalpak kemény talajon dübörögtek. Kérdőn pillantott Daugéra, aki azonban nyilván semmit nem vett észre, s értetlenül nézett vissza rá. „Van elég rejtély a Vénuszon – gondolta Bikov. – Előre, előre!”

A sebességmérő remegő mutatója a 100 és 120 között ingadozott. A titokzatos, vörös-fekete világ jobbról és balról elrepült mellettük, Bikov szeme káprázott.

– Gyorsabban, Alekszej, gyorsabban! – suttogta Dauge.

Bikov hunyorgott, s megrázta a fejét. Jurkovszkij ebben a pillanatban felkiáltott:

– Balra, forduljon balra! Ott van!

– Űrhajó! – súgta egyetlen lélegzettel Dauge.

Igen, űrhajó volt, s még a bolygóközi Űrrepülésekben járatlan Bikov is rájött az első pillantásra, miféle katasztrófa sújtotta hatalmas fémtestét. Nyilvánvaló volt, hogy oldala óriási erővel egy lapos bazaltdombnak vágódott, s úgy maradt a felforgatott kőzet ciklonszerű tömbjei között. Stabilizátorainak széles szárnyai összegörbedtek, s vékony bádoglemezekként lógtak, törzsének hátsó részén kanyargós repedés húzódott végig, s fekete homok töltötte meg. Lent, közvetlenül a földnél, kerek nyílás ásítozott – tárva-nyitva volt...

– Igen, automatikus irányjelző adta a jeleket... – állapította meg tompán Jurkovszkij.

Bikov társaira pillantott. Dauge beharapta az ajkát. Jurkovszkij szép metszésű arca mozdulatlanná dermedt. Szpicin a fejét csóválta, mint aki azt kapta, amit várt, s most megbizonyosodott erről. Jermakov tenyerével az állat dörzsölte, s komoran bámult ki a kémlelőnyíláson.

– Kerüljön közelebb, Alekszej Petrovics – javasolta –, körül kell nézni...

Amikor a Fiú a kavicshalmokon átjutva megállt az űrhajó nyitott ajtaja előtt, mindnyájan sietve felcsatolták sisakjukat, kiszálláshoz készültek. Jermakov azonban megállította őket:

– Semmi értelme, hogy mindenki kiszálljon. Bikov és Szpicin jön velem.

Az áthatolhatatlan sötétben lámpákkal világítottak utat maguknak. Négykézláb végigkúsztak a felfordult folyosón, s egy elgörbült acélajtóhoz értek. Bikov hallotta, hogyan csikorog a térdén a szilikátruha, s érezte, hogy hevesebben lüktet az ér a halántékán.

– Az ör-r-dögbe! – vetette oda fújtatva Jermakov. – Nincs elég erőm hozzá. Próbálja meg maga, Alekszej Petrovics!

Bikov az ajtónak feszült, s megnyomta. Az acéllemez fülsiketítő csikorgással engedett, S keskeny résnyire nyílt.

– Lépjünk be, barátaim...

Üres, négyszögletes helyiségbe jutottak – bizonyára ez volt a zsilipkamra. A lámpák fényében összetört műszerek szilánkjai csillogtak. Jermakov lehajolt, felvett egy pikkelyes fémruhát, s gondosan megvizsgálta.

– Az oxigénpalackok üresek – dörmögte –, minden világos.

– Nézzetek ide! – kiáltotta fojtott hangon Szpicin.

Bikov megfordult, s hátralépett. Valami megcsörrent a lába alatt. Hátulról keskeny fénycsík villant.

– A bejárat – állapította meg Jermakov. – Menjünk!

Átjutottak a megvilágított társalgón, óvatosan lépdeltek át a bútorok roncsain s égett rongyokon, melyeket sötétvörös foltok tarkítottak – bizonyára valamikor lepedők voltak –, s azután befurakodtak a parancsnoki fülkébe.

– Itt...

Az egykor mennyezetként szolgáló falon félgömb alakú, tompa fényű lámpa világított. A keresztbe kettéhasadt vezérlőpult elmozdult a helyéről, s kiégett huzalok lógtak ki belőle. A rádióberendezés azonban működött, zöld és kék tüzek égtek a kerek és összetört üveg mögött. S szürke gézzel bepólyált, bozontos fejét mellére ejtve egy halott férfi ült előtte.

– Üdvöz légy, pandit, Bidhan Bondepadhaj, bátor calcuttai! – mondta halkan Jermakov; kiegyenesedett, s kezét a szék támlájára tette. – Lám hol kellett találkoznunk... Az őrhelyeden pusztultál el, mint egy igazi férfi...

Elhallgatott, próbálta leküzdeni felindultságát. Majd felemelte összeszorított öklét, s határozottan kijelentette:

– Legyen emléked áldott!

Felemelték az űrhajós testét, s óvatosan a padlóra fektették.

– Nos, jobb emlékművet, mint ez az űrhajó, ki sem lehetne találni – Jermakov meghajtotta fejét. – Hagyjuk itt.

Bikov nézte a sovány, megnyomorított arcot. Melyet sebtében és ügyetlenül kötöztek be lepedőkkel és fehérneműfoszlányokkal, s arra gondolt, hogy ez az ember, a tudomány harcosa bizonyára nem félt egyedül meghalni a Földtől több millió kilométerre. Az ilyenek nem veszítik el bátorságukat, nem hátrálnak. Általuk erős az emberiség. Szpicin ellépett a rádióadótól.

– Ő maga javította meg a készüléket – közölte halkan –, s ő maga állította be az automata irányjelzőt. Hogy miként maradt épen ekkora erejű becsapódás után, ezt el sem tudom képzelni. Hiszen minden más apró darabokra tört.

Bikov összerezzent, hirtelen eszébe jutott valami. – Anatolij Boriszovics, hol vannak a többiek?

– Kicsodák?

– Nos, hát a társai.

Jermakov fejét rázta.

– Bondepadhaj-dzsi egyedül repült a Vénuszra.

Az űrhajósok magukkal vitték a fedélzeti naplót, az automatikus laboratórium mágneses szalagjait és a feljegyzéseket, gondosan becsukták az ajtót maguk mögött, s a kijárathoz indultak. Miután kimásztak az űrhajóból, Jermakov fojtott hangon ennyit mondott:

– Ott, a Fiúban ne részletezzék túlságosan, hogy mit láttak. Szpicin, készítsen néhány felvételt az űrhajóról, és indulás!

Amikor a Fiú utasfülkéjében ismét helyet foglaltak a vezérlőpultnál, Jermakov röviden és szárazon elmesélte a geológusoknak Bondepadhaj pusztulását.

Dauge csak annyit kérdezett:

– Ő az a Bidhan Bondepadhaj, aki obszervatóriumot alapított a Holdon? A calcuttai?

Senki nem felelt, s csak néhány másodperc múlva szólalt meg Jermakov, miután levette tekintetét a kémlelőnyílásról.

– Borzasztó bolygó... Mégis legyőzzük! Megszelídítjük!

Jermakov sisakban volt, s ezért Bikov nem látta az arcát, látta viszont ökölbe szorított kezét, mely a vezérlőpulton hevert, s tudta, hogy a szilikátszövet alatt összeszorított ujjai hidegek és fehérek, akár a márvány.

A Fiú magabiztosan haladt észak felé, a széllel szemben, s kerülgetve a forgószeleket. Elöl az égbolt vöröses ragyogását kioltva hihetetlen szép, vakító, kék színű hajnal köszöntött be. Hátteréből világosan rajzolódott ki a távoli dombok hullámzó sora. A hajnalpír remegett, néhány percig kékesfehér hullámok futottak végig rajta, majd elhalványult és eltűnt.

– A Golkonda csalfa mosollyal üdvözölt – mondta Jermakov. – Fekete vihar közeleg. Alekszej Petrovics, vegye át a kormányzást! Most aztán minden ügyességére szükség lesz.

A Vénusz kimutatja foga fehérét

Bikov később képtelen volt az elejétől a végéig visszaidézni, mi is történt néhány perccel a parancsnok szavai után. Még kevésbé tudtak volna erről beszámolni társai, akiknek idejük vagy talán kedvük nem volt, hogy odaszíjazzák magukat üléseikhez. A Golkonda fekete viharja nem száguld, és nem támad messziről süvöltő hurrikánként az emberre – egy szemvillanás alatt jelenik meg, mint a tükörkép, s egyszerre rohamoz jobbról, balról, elölről és hátulról, felülről és alulról. Bikov az infraképernyőre pillantva csak egy hatalmas, tintafekete falat vett észre úgy száz méterre a Fiútól, és máris beköszöntött a sötétség. Itt véget értek a kézzelfogható emlékek, s maradtak csupán az érzések.

A terepjárót gyorsvonati sebességgel taszította hátra a szélroham, s Bikov a lendülettől sisakjával a hoMiokfalnak ütközött. Csillagokat látott maga előtt. A fájdalomtól sziszegve érezte, hogy a Fiú felkapja az orrát, és felágaskodik. A biztonsági öv testébe vágott, recsegett, de kitartott. Körötte a vaksötétben minden sivított és dübörgött; Bikov süketen és vakon kapaszkodott az irányítópultba, az izgalomtól majd megfulladva teljes gázra kapcsolt előre, s kiengedte mind a négy támaszkodókart. A jobb oldali hátsó kar egy másodpercen belül eltört. A sötétség vad körhintaként forgott körötte. A Fiú oldalt fordult, néhány métert kúszott a homokban, majd felfordult. Épen maradt támasztókarjai felemelték, s a vihar elvégezte a többit – a terepjáró ismét lánctalpára fordult.

Mint halálos veszélyhelyzetben mindig, Bikov agya most is gyorsan, hidegen és határozottan működött. A nagyszerű géppel szinte eggyéolvadva ellenállt, minden izmát megfeszítette, kimeredt szemmel nézte, hogyan jelennek meg az ernyőn a feneketlen sötétből előbukkanó, remegő, kék gomolyagok. „Megkapaszkodni, megkapaszkodni!” Vakító gömbök ugráltak a képernyőn, tüzet fröcskölve, némán robbantak szét, a robajló és süvítő viharban a több tonnás jármű lánctalpai őrült sebességgel forogtak, a szuperkemény titán lánctalpszemek belevájtak a talajba, a Fiú mégis hátrált. A vihar újból felborította és elsodorta. „Megkapaszkodni, megkapaszkodni!” U-u-ú, u-u-ú... üvöltött és bömbölt, dübörgött a vihar, Bikov dobhártyája majd beszakadt. Ajkán lapadós nedvesség... Vér?

Aj-jaj! Bikov fejjel lefelé lógott a biztonsági övön, s majdnem önkívületben nyomkodta a billentyűket...

Bozontos, lángoló gombolyagok száguldanak a képernyőn... Gömbvillámok? Aha! Megkapaszkodni, bármi is történjen!” S a Fiú ismét felágaskodik...

Majd minden ugyanolyan hirtelen véget ért; ahogy kezdődött, Bikov kikapcsolta a hajtóművet, s nagy nehezen levette kezét az irányítópultról. A kémlelőnyíláson ismét bekukucskált a külvilág piros fénye, mely most gyönyörűnek tűnt. A beköszöntött csendben sietve és határozottan kattogni kezdett a radioaktív sugárzásmérő. Bikov hátrapillantott. Jermakov béna ujjaival az övekkel bajlódott. Bogdan Szpicin sisak nélkül a padlón ült, a rádió mellett, s mint aki eszét vesztette, a fejét forgatta. Az arca olyannyira fekete volt, hogy Bikov megrémült – alig ismert rá a rádiós űrhajósra. Jermakov végül kicsatolta biztonsági övét, s felállt. Lába rogyadozott.

– Nos, tudjátok, szép kis élet ez... – dünnyögte Bogdan. Fehér fogsora nyugtalan mosolyra villant. – Ilyen viharos lett volna a mi Földünk fiatalsága is?

A fal melletti asztal alól kimászott Dauge, négykézláb állt, megpróbált felállni, de azután nyilván meggondolta magát, lettül káromkodott egyet, a zsákoknak támaszkodva ismét visszaült a padlóra, s lehúzta sisakját. Hányinger környékezte. Jurkovszkijt sokáig nem találták a széthullott ládák kupaca alatt. Eszméletét vesztette, de rögtön magához tért, s szemét kinyitva érdeklődött:

– Hol vagyok?

Bikov megkönnyebbülten elmosolyodott, Bogdan pedig komolyan válaszolt:

– A Fiúban, s a Fiú egy terepjáró...

– A pokolba a részletekkel! Melyik bolygón?

– Fura egy alak – epéskedett gonoszul Dauge –, bármely körülmények között képes szakállas vicceket idézgetni! – Továbbra is a padlón ült, s a térdén fekvő sisakjával babrált.

Jurkovszkij nyomban felállt, s figyelmesen szemlélgetni kezdte társát.

– Cher Dauge! Tudod, milyen színed van most?

– Tudom. Sárga. A szendvicsben sajt volt.

Szpicin hahotázni kezdett, szétkenve arcán a fekete szutykot. Jurkovszkij kezét a nadrágvarrásra téve Dauge felé fordult, aki messze maga elé tartva a sisakot a kijárathoz indult.

– A díszmenetnek tisztelegj! Középre igazodj!

Dauge megbotlott egy batyuban, majdnem elejtette terhét, és dühösen káromkodott.

– ...Azt hinnéd, Zeusz sasát itatva

Hébe, szeles égi cseléd,

Nevetve földre zúdította

Viharral-habzó serlegét[4] – szavalta Jurkovszkij lelkesen.

– Bíborszínű vagy, barátocskám, sötét bíborszínű! Hasonulsz a bolygóhoz, ez aztán a mimikri!...

Elméskedését hirtelen Jermakov éles hangja szakította félbe.

– Űrhajós elvtársak! – harsant fel Jermakov hangja.

– Azonnal fel a sisakkal! Riadó!

Bikov, aki éppen levenni készült sisakját, csodálkozva megfordult.

– Por! Radioaktív korom! – Jermakov idegesen hajolt a padlóhoz, a fal mellett. – Sisakot fel! Szpicin, nyomban mosdjon meg! Felkészülni a dezaktíválásra!

Bikov megértette, miről van szó. A falakat, a padlót, a ládákat, zsákokat, műszereket, ruhákat, Szpicin arcát vékony, fekete púder borította, mely a vihar fantasztikus nyomására hatolt be a lezárt nyílások mikroszkopikus, szinte kapilláris résein. A jelzőberendezés poros fedele zöldes fényben villogott, s mindnyájan tüstént meghallották a sugárzásmérők zümmögését. Jurkovszkij sietve tapogatni kezdte védőöltözékének kapcsait. Bogdan rohant a mosdóba. Dauge egy másodpercig habozott, azonban a parancsnok nyomatékos pillantására határozottan visszadugta fejét a sisakba.

– Alekszej Petrovics, vizsgálja meg kívülről a Fiút! – adta ki röviden az utasítást Jermakov, s nyomban felvette sisakját.

Kint meglepő nagy csend volt. A Golkonda felől korábban megszakítás nélkül fújó szél lecsendesült. Eltűntek a gigászi méretű légtölcsérek is, melyek félórával korábban még ott kóboroltak a látóhatár peremén. Bikov leugrott a Fiú páncéljáról, s térdig süppedt a puha, fekete porba. A talaj oly erősen remegett, hogy a fogai is összekoccantak tőle. A fülhallgatóba percenként tompa dübörgés szűrődött be.

– A Golkonda! – Bikov a dombokban végződő látóhatárra meredt.

Bíborszínű délibábként hol kirajzolódott, hol pedig eltűnt előttük egy távoli, nagyon távoli hegygerinc, s ott rebegett az izzó gáz magasba szökő áradatában. Bu-bu-bu-bu – zúgott onnan.

A Fiú felágaskodva, enyhén jobb oldalára dőlve állt, óriási, megnyomorított, fekete pókra emlékeztetett. A terepjáró alatt lankás dombot hordott össze a vihar, ízelt támaszkodókarjai belesüppedtek a porba.

Mikor Bikov elölről is megkerülte a terepjárót, széles, félig-meddig beszórt barázdákat pillantott meg, néhány méteren át húzódtak – a visszavonulás nyomai voltak. Nem tűntek mélynek, de amikor belelépett az egyikbe, derékig süppedt.

A jobb oldali, hátsó támasztókart már csak a „lélegzet” tartotta. A vihar nyomása kifordította ízületéből a titánötvözet „csontot”, s az tehetetlenül, hamuval félig betakarva hevert. Meg lehetett ugyan javítani, de korábbi szilárdságát sohasem érik el. Bikov sóhajtott, s munkához látott.

A javítás már a vége felé járt, amikor a munkába belemerült Bikov a feje fölött meghallotta Jermakov hangját.

– Hogy áll? Mi már készen vagyunk...

A parancsnok leugrott a terepjáróról, s melléje guggolt.

– Könnyen megúsztuk. Látom, maga is végez.

– Ige-e-en... – szuszogta Bikov. – Kár a Fiúért, megnyomorították szegénykének a lábát.

Feltérdelt, s bíráló pillantást vetett munkájának eredményére.

– Vidám sétakirándulásra jó lesz... Baj van, Anatolij Boriszovics, maga is látja... – Sóhajtott, s nekifogott, hogy összeszedje a szerszámokat. – Hátrálnom kellett volna. Akkor minden épen marad...

A parancsnok elnevette magát.

– Tudja, meddig tartott a hurrikán? – kérdezte váratlanul.

– Hát... úgy húsz percig... Nehéz lenne megmondani, nem néztem az órámat.

– Én viszont néztem: három és fél percig.

– Hogya-a-an?

– Három és fél percig, Alekszej Petrovics. S ez alatt az idő alatt ezer métert lökött vissza bennünket. Ha maga meghátrál, a Fiú most innen száz kilométerre lenne... S ráadásul ripityára törve heverne. El sem tudja képzelni, milyen remek munkát végzett, Alekszej Petrovics. – Gyengéden megsimogatta az acélkart. – Most pedig előre! – Szabad az út, a Golkonda itt van a közelben. Hallgassa csak, bu-bu-bu... legfeljebb, ha ötven kilométer lehet. Már látni, ott azok a fekete foltok... Nem, nem hegyek azok, a Golkonda gomolyog.

Bikov, mielőtt követte volna parancsnokát, s bemászott volna a terepjáróba, körbepillantott. S ekkor, a különös ködben elmosódott, széles, lilás csíkok jelentek meg a látóhatár peremén. A szeme káprázott. Bikov hunyorgott, a fejét rázta. A csíkok eltűntek.

– Még csak ez hiányzott! – dünnyögte, miközben felfelé kapaszkodott a jármű páncélján. – Hallucinálok... Szép dolog!

A Fiú fülkéje belül tisztára volt mosva, fém és műanyag egyaránt csillogott. A rakományt gondosan összerakták és rögzítették. Bogdan a fürdés után nedves és borzas hajjal a rádió mellett tüsténkedett. A geológusok megszokott szögletükben üldögéltek, a lehajtható asztalnál. Jurkovszkij sebesen lapozgatott egy kézikönyvet, s közben a foga között fütyörészett. Otthonos csend és békesség... Bikovra hirtelen rátört az álmosság – előjött az utóbbi órák emberfeletti feszültsége. A szeme majd leragadt.

– Anatolij Boriszovics...

– Aludni, menjen aludni! – szakította gyorsan félbe Bikovot Jermakov. – Menjen tüstént aludni!

– Értettem! – mondta vidáman Bikov, lekapta sisakját, s a zsákokra ült.

Dauge ajkán baráti mosollyal figyelte. Amikor Bikov levette a sisakot, Dauge felpattant, s furcsa hang hagyta el a torkát, ez meglepte Alekszej Petrovicsot, s a többiek is mind odafordultak.

– Mi van? – kérdezte zavarodottan Bikov s nézegetni kezdte magát.

– Várj, várj csak, Alekszej, mi ez? – kérdezte dadogva Dauge.

– Miről van hát szó?

– Csupa vér az arca, Alekszej Petrovics – mondta Jermakov. – Nyilván beverte a homlokát az első lökésnél.

– Semmi, kicsit bevertem – mormogta a vezető, orrát tapogatva.

– Ne nyúljon hozzá! Mindjárt lemosom a horzsolást... Ne nyúljon hozzá, ha mondom! Vlagyimir Szergejevics, nyújtson oda neki egy tükröt.

Óriási, kék folt sötétlett Bikov homlokán, orra megdagadt, alsó ajka szokatlan formájúvá torzult, és még szivárgott belőle a vér. Arcát kacskaringós véraláfutások díszítették. Bikov haragosan eltolta magától a tükröt.

– Tényleg, jaj anyám...

– Nem veszélyes. – Jermakov gyorsan és ügyesen kimosta a sebeit. – Mutatós sebek, de nem veszélyesek... Hogy lehet, hogy nem vette észre, és semmit nem érzett?

– Egy kicsit belém hasított... persze ki gondolta volna?

– Én magam egy csöppet sem csodálkozom ezen – szólalt meg Dauge.

– Min?

– Azon, hogy semmit nem éreztél. Én például csak annyit éreztem, hogy állandóan égnek áll a lábam, s a nyelvemmel tartom vissza a gyomromat...

– Nem állhattál állandóan tótágast... Köszönöm, Anatolij Boriszovics. Minden rendben.

Bikov felakasztotta a sisakját egy kampóra, s a gyönyörűségtől nyögve néhányat, felmászott a zsákokra.

– Vagyis egyáltalán nem vitatom, hogy a Fiú néha a lánctalpain is állt ebben a pokoli kásában... Túlságosan is nagyra tartom ahhoz, hogy kételkedjem ebben. De nekem személyesen a fejem szolgált talppontul... az egész vizsgált időszakban.

– Ez jó: talppont... Kedvelem a fogalmazás konkrétságát – jegyezte meg Jurkovszkij ismét belemerülve a kézikönyvbe.

– Nem értem a célzást... Igen... De hogy miért volt ez az egész, azt végképp nem értem.

– Még egy rejtély – mondta Szpicin.

– És a megfejtés egyáltalán nem nyilvánvaló – fűzte hozzá Jurkovszkij.

Dauge még mondott valamit „a tudomány emberszabású munkásairól”, de Bikov már aludt.

Nagy, fehér hajó vitte magával, finoman himbálódzott egy széles, kék folyón. Ragyogott a nap, a távolban kékes ködbe veszve rajzolódott ki a part, a víz felett vakítóan fehér madár száguldott szélsebesen. A himbálódzás egyre erősebb lett, a fedélzet kicsúszott a lába alól. Valaki felkiáltott: „Bu-bu-bu! Micsoda út!” Bikov átrepült a fedélzeten, rúgott egyet, s felébredt. A terepjáró rázkódott és ugrált. Jermakov vezette, míg a többiek egymásba kapaszkodva ott tolongtak mögötte, s a képernyőre meredtek.

– Mintha agyarakon járnánk – jegyezte meg Bogdan Szpicin. – Szépség agg istennője, a fogaid között vagyunk!

Bikov lemászott kemény fekhelyéről, s társaihoz közelebb húzódva betolakodott Bogdan és Dauge közé. A sivatag véget ért. Szürke kövek garmadáit elkerülve a Fiú sima, egyenes oszlopok erdején hatolt át. A kőhalmok felett több méter magas, hegyes végű, fekete sziklák tornyosultak – a távolban még több százat látott belőlük. A talajt repedések és tölcsérek szabdalták, durva moha nőtte be őket. Szúrós ágak fonódtak az alacsony égboltba fúródó sziklatornyok köré. A kőrengeteg körbefogta a terepjárót. Bogdannak igaza volt – a sziklák meglepően hasonlítottak öreg, ritkás fogakra.

A rázkódás egyre elviselhetetlenebb lett. Jurkovszkij hirtelen felnyögött, megrázta a fejét – megharapta a nyelvét. Bikov megérintette Jermakov vállát.

– Meg kell állni, Anatolij Boriszovics, így könnyen felhasíthatjuk a Fiú alját.

Jermakov bólintott. Odakormányozta a járművet a legközelebbi oszlophoz, s kikapcsolta a hajtóművet.

– Fel kell deríteni az utat – mondta Bikov, s a kémlelőnyíláshoz hajolt. – Lehet, hogy érdemes visszatérni s megkerülni ezt a helyet.

– Nem – sóhajtott Jermakov. – A sziklás szakasz bizonyára messzire nyúlik. Nincs rá időnk.

– Fel kell robbantani a sziklákat. Néhány akna, ennyi az egész – javasolta Bogdan Szpicin.

Jermakov töprengett egy ideig, majd határozottan felállt.

– Felderítő útra indulunk. Négyesben. A vezető a járműnél marad.

– Értettem.

– Felderítő út, ez remek! – énekelte vidáman Dauge, s geológuskalapácsát lóbálta.

– A kalapácsot itt hagyjuk – utasította Jermakov. – Csak fegyvert viszünk magunkkal.

– Anatolij Boriszovics, hiszen eddig egyetlenegyszer sem.

– Nincs idő. Jurkovszkij, Szpicin, gyorsabban! Bikov, a járművet nem hagyhatja el! Még akkor sem, ha lövéseket hall... Készen vannak? Indulás!

Bikov a többiekkel együtt kimászott, s leült a terepjáró páncéljára. A Fiú enyhén kiemelkedő parancsnoki tornyán ült, s nézte az egymástól eltávolodó úton haladó, apró emberi alakokat – picik voltak, akár a legyek a hatalmas, repedt sziklák között. Jurkovszkij Bogdannal jobbra ment. Jermakov Daugéval egyenesen. Egy ideig még hallotta Jurkovszkij hangját, aki azt bizonygatta, hogy itt van a világ legjobb geológiai mintaterepe, hallotta Bogdan vidám kacagását, Johanics kedélyes basszusát, aki egyre az argonautákról szóló dalocskát dúdolta, majd minden elcsendesült. Bikov magára maradt.

Az égbolton egyre felhők vágtattak, szél süvített a magasban a kőoszlopok csúcsánál, s néhányszor szaggatott recsegés hallatszott – Bikov azt hitte, hogy jelzőlövések, felpattant helyéről, és körülnézett. Azután rájött, hogy csupán a szél veri egymáshoz a köveket, de azért visszamászott a járműbe, elővett egy géppisztolyt, és vállára akasztotta.

Nehéz lökések rázták meg a talajt.

Mégiscsak fantasztikusan komor hely! Elől-hátul mogorva, meztelen sziklák, mint egy hatalmas, szétrombolt épület oszlopai. Bikov maga elé képzelte: egykor csodás antik palota állt itt. Nem voltak benne szobák, csupán fekete kőből faragott, díszes oszlopok. Az oszlopok között hófehér öltözékű emberek lépdeltek méltóságteljesen, tisztes, szakállas bölcsek, kecses asszonyok, rézsisakos, pajzsos harcosok... Mint azon a rajzon, amit egykor egy Atlantiszról szóló történelmi regényben látott. „Majd kitört a fekete vihar, és szétrombolta a boltozatot, a mennyezet lezuhant, az oszlopok közé szakadt. Minden elpusztult, s a sivatagban csupán a néma, sima, fekete oszloperdő maradt...

Bikov hirtelen felpattant, géppisztolyához kapott. Úgy rémlett neki, hogy hatalmas, ház nagyságú, fekete alak surrant elő a közeli oszlop mögül, megállt s leskelődött. Nem, csak egy kőszikla. A sziklák meglepték különös alakjukkal. Amikor kissé megnyugodott, bámulni kezdte a legközelebb állókat, ismerős formákat keresett bennük. Tessék: egy alvó oroszlán; nevető arc sapkában; hatalmas varangy; ismeretlen állat, szarvakkal és kimeredő szemmel... A kőrengeteg élte a maga mozdulatlan, szendergő életét. Csendben, észrevétlen lélegeztek a kőbe dermedt különös állatok, oldaluk meg-megremegett, s nehéz, lehunyt szemhéjuk alól titokban figyelték a másik világ jövevényeit. Tigrisek, gyíkok, sárkányok – a vénuszi kőerdő dermedt öröksége.

Bikov arra gondolt, hogy ennek a vidéknek mégiscsak rendkívül szegényes az élővilága. A Földön a sivatagban találhatsz kígyót, skorpiót, rovarpókot, a sivatag szélén tatárantilopot... Itt viszont? Igaz, a mocsárban nyüzsgött sok élőlény, talán túlságosan is sok, a hegyekben és a sivatagban viszont csak kemény, szűrös, egyenest a kövekből előbújó cserje volt... Amikor a Fiú a mocsár környékén kitört a hegyek gyűrűjéből, Bikov úgy érezte, fürge árny suhant el a kőfal mentén, s az árny elrejtőzött a szúrós bokrok között. Nyilván csak érzéki csalódás volt... Isten háta mögötti hely... Kő, kő mindenütt. Halott, mozdulatlan, fekete kő...

Bikovnak eszébe jutott a tavaszi fű zöld szőnyege, a mezei szil lehajló ágai, a külváros fehér vályogházai, az öntözőcsatornában csobogó víz, s szomorúan felsóhajtott: ó, a Föld, a Föld...

Messze, az egyik nagy kő mögül fekete alak ugrott ki – tehát visszatérnek! Bikov teljes magasságában felegyenesedett, s kémlelni kezdett. Valaki kényelmesen lépdelt, s kezével hadonászott, hogy megőrizze egyensúlyát. Most megbotlott, majdnem elesett, s Bikov fülhallgatója halkan megreccsent. Jurkovszkij hangja volt! Pokoli kellemes érzés embert látni ebben a kőtemetőben. Megy, nem siet, a hangja viszont dühös – bizonyára tovább nincs út... Rosszul áll a szénájuk, robbantani kell a sziklákat... mennyi vesződség... Bikov ismét sóhajtott, majd önkéntelenül elnevette magát: ej, hogy cifrázza! A geológus esetlenül meglendítette lábát, leguggolt, s lecsúszott egy nagy szikláról, nyilván azért mászott fel rá, hogy megrövidítse az útját. A fülhallgatóban elégedetlen morgás. Alekszej Petrovics mosolygott – de jó, milyen jó embert látni itt! Jurkovszkij végül is nem rossz fiú, és egyáltalán nem olyan piperkőc. Szereti viszont felhúzni az orrát, meg... olyan költőféle. Bikov nem nagyon értett a versekhez, s szkeptikusan viszonyult a romantikához.

Jurkovszkij nagyokat fújtatva megérkezett. Lekapta a nyakából a géppisztolyt, undorral a terepjáró páncéljára hajította, s letelepedett egy kőre. Bikov rövid várakozás után megkérdezte:

– Van út?

Jurkovszkij legyintett.

– Hömpölykövek, mindenféle gödrök, az ördög vinné őket! Úgy másfél méteres darabok ágaskodnak ki a homokból, élesek, mint a borotva, arra pedig – abba az irányba mutatott, ahonnan jött –, vagy kétszáz méterre, a Vénusz fogai falként tornyosulnak, ember azon át nem mászik. Egy szó mint száz, zsákutca. Sofőr barátom, nem maradt más hátra, mint hogy visszafordítsa a páncélozott szekérrudat. Egy nagyokos azt javasolta, vegyenek fel a Hiuszra helikoptert! Itt az a kis gép három másodperc alatt forgáccsá válna...

– Lehet, hogy Jermakov és Dauge találnak utat...

– Lehet, bár kétlem, bizonyára kerülőutat kell keresni. Hiszen sorban nem robbanthatjuk fel az összes sziklát! Én a maga helyében már fűteném a kazánt.

Jurkovszkij felmászott a jármű páncéljára, leült Bikov mellé, kinyújtotta lábát, s egymáshoz ütötte bakancsa talpát.

– Hallja a Golkondát? Érzi, Alekszej Petrovics? A rejtélyek és titkok csodás vidéke... Vad, ősi természet.

Emberi lélegzet által még nem szennyezett levegő s úttalan, emberi láb nem érintette tér, á?...

Bikov érthetetlenül nyögött valamit. Ingerelte Jurkovszkij beszédmodora. Nagyszerű, romantikus szárnyalását értelmetlennek, mímeltnek érezte. Úgy gondolta, hogy a Hiusz azoknak tör utat, akik a nyomában haladva végeznek a Járatlan vidékkel”, megváltoztatják a klímát, csodás városokat emelnek... s akkor majd éppen ezen a helyen ihatnak egy korsó hideg sört, mint Ashabadban, a Proletár sugárút és a Dzerzsinszkij utca sarkán...

– Tessék, újabb rejtély... – A „szépfiú” kinyújtotta kezét.

A sziklák csúcsa felett az előbbi lilás csíkok tűntek fel hangtalanul, s elnyúltak az égen. Bikov felpattant.

– Aha! Maga is látja?

– Mit jelent, hogy „is”? – csodálkozott Jurkovszkij. – Nehéz lenne nem észrevenni őket...

A csíkok lassan kihunytak, mintha felolvadtak volna a bíborszínű fényben.

A messzeségben még két alak jelent meg, felmásztak egy sziklára, egyikőjük intett. Bikov visszaintett neki.

– Tessék, megjött Jermakov és Dauge. Mi van Bogdannal? Talán elkerülték egymást, Vlagyimir Szergejevics?

– Igen, bizonyára elkerült engem – felelte szórakozottan Jurkovszkij, s közeledő társait figyelte. – Itt könnyű elkerülni egymást, tízlépésnyire sem látsz a kövektől, én pedig egy másik úton tértem vissza. Régen elment?

– Hogyhogy elment? Magával együtt...

– Micsoda? – kérdezte Jurkovszkij, mint aki rosszul érti, amit mondanak neki.

Bikov töprengve hallgatott. Mi az, talán kinevet ez a csudabogár?

– Valami apró baleset érte, eresztett az oxigénpalackja. Nem zárt rendesen...

– Mi ez? – Különös nyugtalanság futott végig Bikovon. Nem értette, mit mond Jurkovszkij.

Társa szintén csodálkozott.

– Valami történt Bogdan oxigénpalackjával. Azt mondta, ne maradjak el, egyedül tért vissza a Fiúhoz, hogy hozzon egy újat... Biztos, ami biztos. Mi az, talán elhagyta a járművet, Alekszej Petrovics?

– Bogdan visszatért a Fiúhoz?

– Visszatért. Egy új oxigénpalackért...

– Bogdan nem tért vissza a Fiúhoz – nyögte ki nagy nehezen Bikov, s a rossz előérzet dermesztő szele végigsuhant egész testén.

– Nem tért vissza?

Mindketten egyszerre ugrottak fel s meredtek egymásra, még nem jutott el teljes súlyával tudatukig a közelgő tragédia.

Bikov nem látta Jurkovszkij arcát, s egyszer csak nem hallotta lélegzését sem.

– Óvatosabban, óvatosabban, Anatolij Boriszovics... Úgy, úgy! – harsant Dauge hangja.

Bikov megfordult. Dauge és Jermakov a terepjáró felé közeledtek. A geológus nyakában két géppisztoly lógott, s kézen fogva támogatta parancsnokát. Jermakov lassan lépdelt, erősen sántított a jobb lábára. Mielőtt odaért volna hozzájuk, összeszorított fogai között ezt sziszegte:

– Készüljön fel, vezető! Át lehet jutni. Mindnyájan fel a gépre!

Jurkovszkij váratlanul a földre ugrott, felkapta géppisztolyát, s egy szót sem szólva visszarohant a kőrengetegbe, csúszkált és botladozott a sziklák felületén. Bikov alig egy másodpercre maradt le mögötte.

– Dauge! – kiáltott rá olyan hangosan, hogy társa megrezzent és kihúzta magát. – Adj egy géppisztolyt a parancsnoknak, s indulj szaporán Jurkovszkij után!... Anatolij Boriszovics, bizonyára valami baj történt Bogdannal. Megengedi, hogy menjek?

– Menjen! – kiáltotta Jermakov.

Dauge már előtte rohant, lába állandóan belegabalyodott a moha szúrós szárába. Bikov Dauge után vetette magát. Lába megcsúszott, lesiklott a sima kövekről. A talaj – nagy szemű murva, felerészt kockakő nagyságú zúzalékkal s az egész megszórva homokkal és porral – minduntalan kicsúszott a lába alól, éles szilánkok borzolódtak fel. Bikovot rögtön elborította a veríték. „Gyorsabban, gyorsabban!” – lüktetett az ér a halántékában. Agya villámgyorsan és pontosan működött. Bogdant vagy megtámadták („Aligha lehetséges, hiszen a sziklák halottak”), vagy elcsúszott, összetörte magát, s eszméletlenül hever valahol („Akkor megtaláljuk, feltétlenül megtaláljuk”), vagy eltévedt („Akkor viszont miért nem lő, nem hív minket?”). Hangos géppisztolysorozat csattant. Bogdan!... Nem, Jurkovszkij volt. Helyes, derék fiú, betöltötte az irányjelzőt, felmászott egy sziklára, arra, amelyik varangyosbékára hasonlít, s géppisztolyából fülsiketítőn fellőtt az alacsony égbe. Most abbahagyja, hallgatózik... Nincs felelet, nincs... A kövek bonyolult visszhangja válaszol csak, meg a szél süvölt a hegyes végű sziklák csúcsai között...

Bikov hátát a zsákoknak vetve ült, lassan rágta a préselt sonkát, s mohón gyümölcslevet kortyolgatott hozzá egy műanyag pohárból. Nehézkesen, rekedten hortyogott álmában Dauge. Ott roskadt le, ahol ült, egyenest a padlóra. Sötét bőre még feketébb lett, borostás arca beesett. Időről időre sietve, összefüggéstelenül dünnyögött valamit lettül, s görcsösen mozgatta ajkát. Mozdulatlanul hajolt a rádió fölé Jermakov. Szemét lehunyta, csak sovány, száraz, fehér ujjat forgatták lassan a csillogó fogaslécet. Az étert tapogatta végig, próbált kapcsolatba lépni a Hiusszal. Eddig ez mindig Bogdan feladata volt. Bogdané... Fejük felett, a terepjáró tetején lassú, fáradt léptek kopogtak. Jurkovszkij az.

Jurkovszkij bűnösnek érzi magát azért, mert Bogdannal baleset történt. Dauge és Bikov próbálták vigasztalni, de eredménytelenül.

– Nem lett volna szabad elengednem egyedül – mondogatta Jurkovszkij, s üres tekintettel meredt társaira.

Szegény Bogdan... Szegény Jurkovszkij...

Tizenkét órát bolyongtak a kőrengetegben. Lövéseikre tompa visszhang válaszolt, a távolban egyenletesen morajlott a Golkonda, nagy csattanással váltak ketté a görbe hátú sziklák, a dörrenésekre összerezzentek és körbepillantottak. Bogdan nem válaszolt. Kilőtt hüvelyekre találtak – ott, ahol már ők is megfordultak. Félig elmosódott lábnyomok – saját lábuk nyoma. Bogdan nem felelt... Szinte nem szóltak egymáshoz, csak akkor, amikor Dauge vagy Jurkovszkij megpróbáltak elválni a kis csapattól; Bikov ekkor rájuk parancsolt, hogy térjenek vissza, hangját azonban sem társai, sem ő maga nem ismerte meg. Néhányszor úgy érezték, hogy lövések zaját hallják valahonnét a távolból, hanyatt-homlok rohantak oda, menet közben lövöldöztek, de mindig bebizonyosodott, hogy tévedtek. A veríték szemükbe csorgott, lábuk rogyadozott és reszketett. Egyre gyakrabban botlottak meg és estek el, s mind nehezebb volt feltápászkodniuk. Végül Jurkovszkij a földre zuhant, s Dauge, miközben igyekezett segíteni neki, maga is mellé rogyott. Bikov odalépett hozzájuk, s leereszkedett a kavicsra, nagy nehezen tudta csak behajlítani dermedt lábát. Egy ideig nézte, hogyan próbál Jurkovszkij lihegve feltápászkodni, karja már alig mozgott, képtelen volt felemelni nehéz fejét, majd kijelentette:

– Menjünk a Fiúhoz... Pihenni kell egy kicsit.

– Ne-e-em! – nyögte rekedten Jurkovszkij.

Mégis visszatértek, Bikov cipelte mind a három géppisztolyt, s vezette a vállánál fogva Jurkovszkijt. Dauge imbolyogva előttük lépdelt, nem kereste az utat, s amikor egy sziklának dőlve megállt, Bikov odalépett hozzá, és hátulról meglökte. A geológus nagy nehezen elszakadt a sziklától, s botladozva továbbvánszorgott. Úgy tűnt, hogy a fáradtságtól vakon vonszolja magát, és mégis ő volt az első, aki észrevette a széles, fekete hasadékot s peremén Bogdan tompán csillogó géppisztolyát. Dauge felkiáltott, és térdre zuhant, érthetetlenül dünnyögött, s erőtlen kezével a mélyedés felé bökdösött...

Amikor a Fiú a köveken nehézkesen átbukdácsolva a hasadékhoz kúszott, Bikov a derekára kötött egy acélhuzalt, s leereszkedett. Hallotta, ahogy rekedten ismételgeti fent Jurkovszkij: „Bogdan! Bogdan!...” A hasadék mélyén, a lámpa fényében Bikov egy halom kőre, homokra, a szűrös cserje ágaira és kavicsra talált. Félórát bolyongott a sötétben, végigtapogatott minden követ, bekukkantott minden repedésbe... Bogdan sehol nem volt. Arra még volt ereje, hogy kimásszon a hasadékból, s beszálljon a terepjáróba. Ott azután elzuhant, s elnyomta az álom...

Bikov kiitta a gyümölcslevet, összegyűjtötte a morzsákat, s lehajította a szeméttárolóba. Jermakov nem mozdult, Dauge zavaros szemét meresztgetve felállt, s odaugrott hozzá.

– Bogdan! Bogdanics! Megkerültél, drága barátom! – Hangja azonban elcsüggedt, rögtön összeroskadt, leült, mindkét kezével az arcát dörzsölte. Rövid hallgatás után megszólalt: – Bocsásson meg, Anatolij Boriszovics... Úgy rémlett, hogy... – megpróbálta remegő kézzel felvenni sisakját.

Jermakov futó pillantást vetett rá, s elfordult.

– Talán még egyszer megpróbáljuk, Anatolij Boriszovics – mondta határozatlanul Bikov.

– Igen. – Jermakov ajka némán mozdult.

Eltelt még negyvennyolc óra, tele hihetetlen feszültséggel, reménnyel és keserű csalódással. A kutatás eredménytelen volt.

Semmi! Egyetlen nyom sincs. A Fiú körül egy kilométeres körzetben az űrhajósok felkutattak minden apró repedést. Négyszer ereszkedtek le a hasadékba, amely mellett a géppisztolyt találták. Többet nem tehettek, Jurkovszkij tompán zokogott, s erőtlen dühvel szorította ökölbe nagy kezét. Ha Bogdan a szeme láttára pusztult volna el, harcban vagy kőomlás alatt, ha legalább a testét megtalálták volna, könnyebb lett volna a szíve.

Jermakov hallgatott. Valahányszor társai kutatóútra indultak, kificamodott lábát nagy nehezen vonszolva kimászott a terepjáróból, s órákig ült mellette, a géppisztolyt a térdére helyezte – a jelet várta. S amíg társai a többórás gyaloglástól elcsigázottan pihentek, fent őrségben volt, s igyekezett kapcsolatot létesíteni a Hiusszal. Jermakov várta, de ugyanakkor félt is a beszélgetéstől a távoli navigátorral, de amikor a légkört zavarok ingerlő recsegése közepette végre eljutott hozzá Mihail Antonovics örömteli hangja, a parancsnok nyugodt, sőt kissé tréfás hangnemben szólalt meg. Azt mondta, hogy közel a cél, minden rendben, hangulatuk remek. A rossz út miatt egy kissé elidőztek a sziklák között, de ez nem vészes. Az expedíció minden tagja üdvözletét küldi. Beszélgetésüket hallva a geológusok egyetértőn hallgattak – semmi értelme, hogy Mihail tudjon mindenről. Amúgy sincs ott egymagában könnyű dolga.

Jurkovszkij ezen a napon tette utolsó őrült próbálkozását, hogy megfejtse Bogdan eltűnésének titkát. Tapasztalt hegymászó lévén, felmászott az egyik legmagasabb oszlop tetejére, mely úgy száz méterre magaslott a Fiútól. A harmincméteres, fekete szikladarab hosszában kettéhasadt, s a geológus a repedés peremébe kapaszkodva, emberfeletti ügyességgel kapaszkodott fel rá, hogy körbepillantson a vidéken.

Bikov és a levert Dauge türelmesen álltak a szikla lábánál. Később, amikor Jurkovszkij leereszkedett, és hátát a kő sima falának vetve pihent, ugyanilyen türelmesen várták, hogy megszólaljon.

Jurkovszkij azonban csak ennyit mondott:

– A Golkonda közel van... Mintha a tenyerünkön lenne...

Jermakov a Fiúnál várta, előreengedte őket, majd ő maga is utánuk mászott a terepjáróba. Amikor mindnyájan levették sisakjukat, halkan ennyit mondott:

– Egy óra múlva indulunk.

Bikov nem csodálkozott, már várta ezeket a szavakat.

Még ha jó is lett volna Szpicin oxigénpalackja, a tartalék már régen elfogyott volna benne, amit pedig az oxigénszűrő ki tudott venni a Vénusz légköréből, az alig harminc-negyven órára hosszabbította volna csak meg agóniáját. Bogdan Szpicin halott volt.

Amikor Jermakov bejelentette, hogy a Fiú elindul, Jurkovszkij összeszorította öklét, Dauge pedig felemelte sötét arcát, fáradt, beesett szemét.

– Nincs időnk, hogy tovább időzzünk itt, ezt nem tartom sem lehetségesnek... sem célszerűnek.

Jurkovszkij imbolyogva felállt.

– Anatolij Boriszovics!

Jermakov hallgatott. Jurkovszkij ajka némán mozgott, reszkető kezét melléhez szorította. Dauge ismét lehorgasztotta fejét. A néma csend sokáig húzódott, s Bikov nem bírta tovább. Felállt, s az irányítópulthoz lépett. Ekkor erőltetett hangon megszólalt Jurkovszkij:

– Én nem megyek innen el!

Szeme tétován járt ide-oda, fehér arcán vörös foltok ütköztek ki.

– Valahol itt van a közelben. lehet, hogy még. Nem megyek el... – Hangja elakadt. – Anatolij Boriszovics!

Jermakov gyöngéd, meggyőző hangon szólt hozzá:

– Vlagyimir Szergejevics, mennünk kell. Bogdan meghalt. Nincsen több levegője. Teljesítenünk kell kötelességünket! Nincs jogunk... Azt gondolja, az első antarktiszi expedícióknak könnyebb volt? És Barents, Szedov, Scott, Amundsen?... S dédapjuk Sztálingrád alatt?... Egyikőnk halála sem állíthatja meg a továbbnyomulást.

Jermakov soha még ilyen sokat nem beszélt.

Jurkovszkij a falba kapaszkodva Jermakov felé indult.

– Köpök az egészre!... Köpök a Golkondára! Ez aljasság, Jermakov elvtárs! Nem megyek el! Az ördögbe! Egyedül maradok...

Bikov látta, ahogy Jermakov arca szürkébe vált át. Az űrhajó parancsnoka nem mozdult, hangjából azonban baráti együttérzés csengett:

– Jurkovszkij elvtárs, félre a hisztériával, hozza rendbe magát! Megparancsolom, hogy vegye fel a sisakot, s készüljön az útra!

Határozottan megfordult, s a vezérlőpulthoz ült. Jurkovszkij elborulva visszazuhant az ülésbe. Válla rázkódott. Szánalomra méltóan s egyszersmind borzasztóan nézett ki.

– Vologya, meg kell tenni, meg kell tenni! – Dauge állt fölötte, s az ingadozó faiakba kapaszkodott. Földszínű arca eltorzult. Szeme fénye kihunyt. Halott, idegen hangon ismételte: – Meg kell tenni, Vologya, kell... Ez elkerülhetetlen! Ilyen a harc!

A füsttenger partján

– Itt menjünk ki.

– Értettem, Anatolij Boriszovics. Engedje, hadd segítsek... így... Johanics, tartsd...

Bikov kinézett a nyíláson, akaratlanul is hunyorgott, majd kimászott a terepjáró páncéljára, s kezét nyújtotta Jermakovnak. A parancsnok után, orra alatt dünnyögve, a komor Dauge is kimászott, s csupán Jurkovszkij maradt a járműben, arccal a fal felé fordulva feküdt.

Íme, ilyen a Golkonda!... A Fiútól egy kilométerre, a föld felelt szürke füst és porfüggöny gomolygott, s jobbról és balról egészen a látóhatárig húzódott. Imbolygott, feldagadt, hatalmas hullámokban lebegett. A távolban pedig, az égbolt felét eltakarva, gigászi, sziklás hegy emelkedett a magasba, szénfekete volt, s a sokszínű láng vakító fellobbanásai világították meg. Csúcsa eltűnt a rohanó, bíborszínű felhőkben. Ennek a fantasztikus, örökké fortyogó katlannak a mélyéből fülsiketítő dübörgést hozott feléjük a szél, a talaj remegett, s minduntalan ki akart csúszni a lábuk alól, mintha élőlény lenne. Bikov ajkát beharapva, sietve kikapcsolta a külvilág zajait a jármű utasai számára.

– Kapcsold ki a külső telefont!... Hallod, Alekszej?! – üvöltötte Dauge, bele közvetlenül Bikov fülébe, s a vezető összerezzent. – Aljoska-a-a!...

– Mit üvöltesz! Már rég kikapcsoltam.

– Kikapcsoltad – folytatta csendesebben Dauge. – Én pedig tele torokból üvöltök, mint az erdőben...

Bu-bu-bu... A füstölgő függönyből lángoló gömb tört ki, felröppent, s fülsiketítő dörrenéssel szétrobbant.

– Gyönyörű! – ámuldozott lelkesen Dauge. – Megyek, s hívom Vlagyimirt...

– Nem kell zavarni – mormolta a foga között Jermakov kelletlenül.

Bikov képtelen volt levenni tekintetét a látóhatáron kirajzolódó, hihetetlenül óriási hegyről. Végül rájött – füstoszlop emelkedik előtte a magasba. Nem hitte, hogy ez a komor képződmény párából, felizzott gázokból és porszemekből áll. Ha figyelmesebben nézte, csak akkor vette ebből a távolságból észre, hogy a sima falak lassan és szakadatlanul mozognak felfelé az, alacsony égboltig. Egy pillanatra rosszullét fogta el. Az óriási cső belefúródott a bolygó testébe, s több ezer tonna homokot, port és követ szívott magába, hogy később kilövellje ezt a légkörbe. Ott, a fekete „hegy” lejtőin őrült gyorsasággal száguldanak az ég fele a hihetetlen hőmérsékletre felizzott kőzúzalék felhők.

Bikov magához tért.

– Hogyan tovább, Anatolij Boriszovics? Milyen útvonalat válasszunk?

Jermakov leült a kis toronyra, s távcsővel vizsgálgatta a Golkondát.

– Ezt majd a geológusok megmondják. Valószínűleg a Golkonda partjai mentén haladunk, hogy anyagot gyűjtsünk... S közben elkészítjük a térképét is. Helyet kell keresni egy rakétarepülőtér számára.

A nyílásból előbújtak a geológusok. Dauge izgatottan hadonászott.

– Nézd csak, Vlagyimir! Hiszen ez geológiai katasztrófa! Természeti csapás! Csípj meg! Az ördög tudja, milyen csodálatos dolog!

Jurkovszkij csüggedten leült a parancsnok mellé. Látszott rajta, hogy neki már minden mindegy. Dauge leugrott, sisakjával egészen a talajhoz hajolt. Egy percig vizsgálódott, majd kesztyűs kezét mélyen a sűrű, fekete porrétegbe eresztette, egy marékra valót kiszedett belőle, s közvetlenül Jurkovszkij sisakjához emelte.

– Szurokérc homok! Nézd!... Anatolij Boriszovics, kezdjük azonnal itt... Nem!

Ismét felkapaszkodott a jármű páncéljára.

– Nem, menjünk tovább, oda! – s összepiszkolt kesztyűjével a füstfüggöny felé mutatott. – Valóságos kincsesbánya! Érted? Mi is az arany ehhez képest! Soha nem látott lelőhelyek lehetnek ott! Gyorsan oda, előre!

– Veszélyes lesz, Johanics – jegyezte meg Bikov. – Az ördög tudja, mi játszódik le ott...

– Veszélyes?! – kiáltotta Dauge. – Akkor mi a fenének jöttünk Ide! S hogyan fognak dolgozni majd az utánunk jövők? Veszélyes! A felderítés mindig veszélyes!

– Kockáztatni... – kezdte Bikov, és nyelt egy nagyot.

Másfél kilométerre a Fiú előtt szürke füstoszlop nőtt ki a földből, melyet fényes, fehér láng világított át. A fekete hegy hátteréből rajzolódott ki, vakító fényben ragyogott, s a hegy csúcsánál bozontos, kékes gombolyaggá változott. Újból dörej tört át az egyenletes zúgáson. A Fiú megingott. Bikov elveszítette egyensúlyát, Dauge vállához kapott, s esés közben még észrevette, hogy a nehéz, kékes gomolyag elvált a füstoszloptól, az ég felé röppent, majd ismét belemerült a gomolygó örvénybe.

– Láttad?! – kiáltotta Bikov, s próbált talpra állni. – Micsoda veszélyes dolog...

– Feltétlenül el kell jutnunk oda! – Dauge megrázta ökölbe szorított kezét. – Feltétlenül! Bármi áron!

Így kezdődött az expedíció „hétköznapi” munkája.

Jermakov kereken elutasította Dauge kérését: a Fiú távolabb ment a füstfal szélétől, úgy háromszáz méter távolságot tartva követte azt.

– Addig – felelte a geológus erősködésére –, amíg nem szerelik fel a rakéta-repülőteret az irányjelzőkkel, nem engedhetem, Grigorij Johanovics, hogy kockára tegye a gépeket s az emberek életét. Még egyetlenegy feladatunkat sem teljesítettük. Érje be azzal, hogy geológiai felderítést végez a Golkondától nagyobb távolságra, s keressen leszállóhelyet. Amikor az űrrepülőtér kész lesz, és a Hiusz átrepül ide, akkor majd meglátjuk. Ez minden.

A Fiú két-három kilométerenként megállt, s a felderítők kiszálltak. Jermakov a járműben maradt, míg a többiek munkához láttak. Dauge és Jurkovszkij haladtak elöl, kőzetmintákat gyűjtöttek, a terepet vizsgálták, geofizikai műszereket állítottak fel, amelyeket Bikov hozott, s amelyeket visszaúton ismét felszedtek. Bikov rendszerint a hátuk mögött cipekedett, borzasztóan unta az egészet és a geológusokat, akik felpakolták, mint egy „málhás lovat”. S ez a „málha” hihetetlenül súlyos volt. A különleges csomagokat és a kőzetminták konténereit szintén a szerencsétlen járművezetőre aggatták. Ráadásul kutatómunkájuk közben a geológusok kizárólag egymás között társalogtak, s Bikovhoz csupán azért fordultak olykor-olykor, hogy utasítsák.

Mindegyikőjüknél volt géppisztoly. A geológusokat zavarták a fegyverek, s Dauge egyszer megpróbálta átadni géppisztolyát Bikovnak. A vezető azonban tiltakozva visszautasította. Mindenkinél kell, hogy legyen fegyver. Ha pedig ő két géppisztolyt cipel, akkor, ha szükséges, képtelen lesz védekezni, s egyszerre ketten kerülnek veszélyhelyzetbe. Könnyen lehetséges, hogy a géppisztoly zavarja a geológusokat munkájukban, de mi mást tehetnének? Nehéz? Akkor minek jöttünk el idáig?

– Alekszej, galambocskám! – próbálta meggyőzni őt Johanics. – Ugyan ki támadna itt ránk? Micsoda badarságokat beszélsz! Túlbiztosítasz! Nyisd ki a szemed, hiszen köröttünk minden halott! Ilyen radioaktivitás mellett egyetlen élőlény sem marad meg rajtad kívül, te keményfejű! Utamban van ez a te piszkavasad,képes vagy ezt felfogni, vagy nnm?

– Hát az enyémet ne cipeld, nem kell. Vidd a magadét!

Bikov azonban hajthatatlan volt. Dauge végül kijött a sodrából, s a lehetséges legepésebb hangnemben megtudakolta, mit tenne Bikov, ha ő, Dauge mégiscsak megtagadná, hogy magával hurcolja „ezt az ócska piszkavasat”.

Bikov gúnyosan hunyorogva nézett rá, s megvetően lebiggyesztette alsó ajkát. Dauge erre csak köpni tudott bosszúsan.

Így azután Bikov hagyta el győztesen a csatamezőt.

*

A hegyes végű sziklák, a „Vénusz fogainak” erdeje egészen a „Füst-tengerig” húzódott. Így nevezte el Dauge az Urán Golkonda katlanának torkát beborító szürke ködfüggönyt. Gyakran kerültek útjukba csoportosan vagy magányosan álló sziklák, a talajt tölcsérek tarkították, repedések szabdalták, hömpölykövek kupacai borították. Egy igazi űrrepülőtér számára itt helyet kialakítani lehetetlen volt. Tíz nukleáris akna állt az expedíció rendelkezésére, és vagy húsz kézigránát, ez azonban kevés volt. Egész hadsereg építőre lett volna szükség, felszerelve a legújabb robbantó-eszközökkel és útépítő gépekkel, hogy a siker reményében támadhassák a Golkondához közelebb eső területeket. Egyszer majd hatalmas rakéta-repülőteret létesítenek itt, felszerelik nagy hatósugarú, pontos leszállást biztosító irányjelzőkkel, nukleáris üzemanyagot előállító, föld alatti üzemeket építenek, széles autóutat raknak le, mely átszeli a sziklás hegygerincei és a fekete sivatagot, egyelőre azonban... Egyelőre a Golkonda kráterének közelében, tőle húsz kilométerre találniuk kell egy megfelelően széles, kellően sima térséget, amit felkészítenének az első földi űrhajók fogadására. Ezt megtehetnék tucatnyi középhatósugarú, atomtöltésű akna segítségével. Ilyen helyet azonban nem találtak.

Az egyik rövid megbeszélés után Jermakov így szólt:

– A geológusok már alig bírják türtőztetni magukat, hogy belemerüljenek a Füst-tengerbe. Igazuk van, lehet, hogy a Golkonda titka éppen benne rejlik. Úgy bizony. Azonban most, mi vagyunk az elsők. A mi feladatunk a felderítés. Ásványi és növénytani mintakollekció gyűjtése. Fel kell mérnünk a Golkondát, igazolnunk kell, hogy érdemes hozzálátni a feltáráshoz. Szúrópróbaszerűen, hozzávetőlegesen meg kell határoznunk a Vénusz kérgének jellegét. Nagyon kérem magukat, értsék helyesen szavaimat. Mellesleg a Földön ezt megértették... Jól tudom, hogy magukban tombol az „aranyláz”... Van azonban még egy feladatunk: fel kell szerelnünk egy leszállóhelyet, még ha primitív lesz, akkor is. Enélkül nem távozhatunk innen, történjen bármi. A repülőteret meg kell csinálnunk. A víz hiánya csökkenti az erre fordítható időt. Ha kutatásaink közben tíz napon belül nem találunk leszállóhelyet, kivezetem a Fiút a sziklás hegygerinc túloldalára, s ott szereljük fel az űrrepülőteret.

Igen, a víz hiánya korlátozta tartózkodásuk idejét. Az előzetes számításoknál jóval többet használtak fel belőle dezaktivizálásra. A felderítőknek, valahányszor visszatértek a járművükbe, gondosan le kellett mosakodniuk a zsilipkamrában. A finom radioaktív por, mely mindenütt ott volt, beletapadt szilikátöltözékük ráncaiba, s hogy megszabaduljanak tőle, gyakran negyedóráig is forgolódniuk kellett a dezaktivizáló tus erős vízsugara alatt. Jermakov dózismérővel a kezében, személyesen ellenőrizte a ruhák tisztaságát, s a gondatlanul tisztálkodókat visszaküldte a zsilipkamrába. Közben a dezaktivizáló folyadék tartalékai erősen lecsökkentek. A nagyszerű szűrők és az ioncserén alapuló elnyeletők keveset segítettek. Bikov az elnyeletők tucatnyi változatát végiggondolta, de egyetlen kombinácó sem járt kellő hatással. A felhasznált dezaktivizáló víz áttisztítása után is radioaktív maradt, s ezért ki kellett önteni. Bizonyára a Golkonda szurokércpora olyan radioaktív kolloidokat tartalmazott, melyekre nem hatottak az ismert ioncserés folyamatok. A dezaktivizáló vizet tartalmazó, negyven munkanapra számított tartály gyorsan ürült. Már a műanyag tömlőkben tárolt ivóvíz volt soron...

A Fiú tovább haladt nyugat felé, jobb felől elhagyta a Füsttenger gomolygó hullámait. A talaj a távoli, súlyos lökésektől gyakran össze-összerezzent és remegett. A szélrohamok szürke ködfelhőket – radioaktív port és párát hoztak magukkal. A látóhatáron túl, a bíborszínű égboltba fúródva, félelmetesen bömbölt a tomboló uránkatlan torkolata felelt lebegő füstoszlop. Másodpercenként keletkeztek transzurán elemek ott; parányi fészkekként születtek, beindult bennük a villámgyors láncreakció – apró, trotilegyenértékre átszámítva csupán néhány tucat tonnás atombombák robbantak. A távcsőben látták, hogy a gigászi felhőt százszámra járják át a felvillanások. A több száz kilométer átmérőjű, természetes uránkatlan ezernyi robbanástól forrt és zubogott.

– Érdekes hely – jegyezte meg Dauge. – Nehéz lenne elképzelni, mi történne, ha nem lenne annyi különböző, neutronokat elnyelő adalékanyag benne. Folyamatosan működő, százmillió tonna értékű atombombával állnánk szemben!

Valóban rémisztő hely volt. A füstfalban néha titokzatos, lila csíkok lobbantak tel, s vakítóan lüktettek, csillogó por szökőkút tört fel s emelkedett az alacsony égboltig. A nagy erejű dübörgéstől még a különleges szkafander akusztikus védelme sem óvott meg.

Egyszer nehéz, kékesfekete felhő kúszott elő a füstfalból, s a síkon egyenest a terepjáró felé gördült. Bikov, miközben beugrott a nyíláson, még észrevette, ahogy vakító, kékes fény villant a Golkonda felett. Jermakov a járművet távolabb kormányozta, a felhő azonban utolérte őket, s rájuk zúdult. Súlyos csapások doboltak a jármű páncélján, a felhő kődarabokat és homokdombokat sodort magával. A hőmérő mutatója négyszáz fokig emelkedett. A képernyőn, mint akkor a sivatagban, gömbvillámok bozontos gomolyagjai ugráltak, a kép eltorzult. Azután elsötétült a képernyő. Jermakov megállította a terepjárót, s mindnyájan sokáig, mozdulatlanul ültek, hallgatták a kinti zajokat, a dózismérő zümmögését, szívverésüket. A felhő eltűnt. Amikor kiszálltak a Fiúból, látták, hogy a hegygerinc felett eltűnt a látóhatár.

– Nos, így születik a fekete vihar – jegyezte meg Jurkovszkij, s tekintetével követte a felhőt.

A Golkonda lélegzett. A Fiúra soha nem tapasztalt radioaktív viharok támadtak. Kigyúltak a műszerek jelzőlámpái, a dózismérők egy pillanatra sem álltak le, ketyegésük egységes zümmögésbe olvadt. Szerencsére ezek a viharok gyorsan elmúltak s viszonylag ritkán keletkeztek. Betartottak minden elővigyázatossági rendszabályt. Fokozták a szkafanderek védőhatását, Jermakov naponta aradlatin-preparátuminjekciót adott be a legénységnek, ami megállítja a sugárbetegség kialakulását. A geológusok munkájuk közben nehéz sugárzásgátló pajzsokkal védekeztek. S mégis, a sugárbetegség veszélye továbbra is fenyegette a Fiú utasait. Vérszegénység lépett fel náluk, étvágyuk eltűnt. Bágyadtak és ingerlékenyek lettek. Jermakov némán vezette a járművet a Füsttenger mentén.

Nem sokkal azután, hogy kiértek a Füst-tengerhez, Bikov felfigyelt egy számára különösnek tűnő körülményre. Huszonnégy óránként, az űrhajó ideje szerint pontosan húsz órakor (a Vénusz örökös bíborszínű félhomályában az űrhajósok a földi időszámítás szerint éltek) Jermakov, megnyomorodott lábát maga után vonszolva, felkapaszkodott a parancsnoki torony ülésére, s a széleslátószögű távolság mérőt dél felé fordítva, hosszasan nézelődött a sivatag felé, mintha jelet várna onnan. Bikov sehogyan sem értette, mire vár Jermakov, de nem szánta el magát, hogy megkérdezze tőle.

A geológiai felderítés közben ragyogó eredményekkel szolgált. A Golkonda valóban megszámlálhatatlan és kimeríthetetlen gazdagság tárházának bizonyult. Urán, tórium, rádium... Transzurán elemek: plutónium, kalifornium, americium, cuerlum; olyan anyagok, melyeknek a földi előállítására hatalmas energiát és eszközöket pazaroltak. Olyan anyagok, melyeket fölöttébb bonyolult berendezések segítségével jelentéktelen mennyiségben tudtak csak előállítani a Földön, itt egyenest a lábuk előtt hevertek. Különösebb ráfordítás nélkül, iparilag hasznosítható mennyiségben, tonnákban lehetett bányászni őket. Dauge ordított örömében, s még Jurkovszkij is, aki pedig az utóbbi időben állandóan mogorva volt, még ő is énekelt munka közben, látva, hogy felfedezés felfedezést követ. S a felfedezéseket egyszerűen nem lehetett túlértékelni. Páratlan haladást jelentettek az energetikában, technikában, az iparban és a gyógyászatban. A Föld, melyet egyik sarkától a másikig örökzöld erdők borítanak, mely fények milliárdjában ragyog, a Föld, melyet egészséges, erős, betegségeket nem ismerő emberek népesítenek be, jólét, nagyszerű városok, hatalmas erőművek, derűs és boldog élet – képzeletükben mindezt már megvalósulni látták maguk előtt a Hiusz utasai. S ez az élet óriási támaszra szorult Innen, a Golkonda fekete szűrökére homokjából. A komor, bíborszínű égbolt alatt, a végtelen komor sivatagban maroknyi csapat lépdelt a szenvedések, a kutatás fájdalmai, társaik halála közepette a nagy győzelem felé. A nagy cél érdekében nagy kockázatot kell vállalniuk.

Daugénak hullni kezdett a haja. Reggel, amikor fésülködött, fekete hajtincsek maradtak fésűjében. A geológus lesoványodott és legyöngült, csupán a tekintetében lángolt állandóan makacs tűz. Hőmérséklete 39 fokra emelkedett.

– Influenza! Ehhez kell tehetség, huzatot kapni, amikor ki sem bújsz a szkafanderből! – csodálkozott Johanics, miközben a lázmérőt vizsgálgatta. – Tökéletes influenzás lázállapot! Igaz, Anatolij Boriszovics?

Jermakov válaszul csupán a fejét csóválta, ő maga is rosszul érezte magát – kificamodott lába sajgott. Kínzóan kellemetlen volt ez. Jurkovszkij testén kelések jelentek meg, egyre hallgatagabb lett.

Bikov a többieknél jobban érezte magát, de hirtelen észrevette, hogy valami van a szemével. Mind rosszabbul látott, rövidlátása egyre előrehaladottabb lett. Jermakov gondosan megvizsgálta, valamilyen olajos folyadékból egyet-egyet cseppentett a szemébe, s különleges diétára fogta. Bikovnak feltűnt, hogy ettől a naptól kezdve a parancsnok dupla adag aradiatininjekciót adott be neki.

A talaj erős radioaktivitása és a száz fokot Is elérő hőmérséklet ellenére a vidék látszólag nem volt kihalt. Bikov az egyik kutatóút során elmaradt a geológusoktól, repedezett hömpölykövek ráncos oldalán szép, ezüstös fémzárványokat vizsgált, amikor távoli kiáltozásra lett figyelmes.

Kikapcsolta a géppisztoly biztosítóját, s rohant a zaj felé; futás közben megtapogatta az övén a gránátokat. Vele szemben, a szikla mögül a geológusok ugrottak elő. Jurkovszkij folyvást hátrapillantgatott, s közben fegyverének csövével hadonászott. Dauge az övénél fogva cibálta társát. Néhány másodperc múlva már Bikov mellett álltak, s Dauge percenként körbekémlelve, zavarosan mesélte:

– Ez aztán az ocsmányság! Rémes szörnyeteg!...

Láttad, Vologya? Képzeld, Alekszej, egyenest a sziklából kinyúlt egy ötméteres nyak, a végén csőrös torokkal... A géppisztolyomhoz kaptam... Láttad, Vologya?

– Semmit nem láttam – felelte komoran Jurkovszkij, s a hátizsákot igazgatta a vállán. – Felüvöltöttél, kilőttél egy sorozatot, s húztad az irhádat, még engem is magaddal ráncigáltál... Semmit nem láttam...

Egy ideig álltak, némán nézegették a fekete sziklákat, majd Dauge ismét hozzáfogott, hogy elmesélje, miként mentek, gyűjtötték az anyagot, hogyan hajolt le, hogy felvegyen egy „figyelemreméltó kövecskét”, s hirtelen hosszú, kanyargó árnyékot vett észre. Felkapta tekintetét, s csak annyit látott, hogy a tőle oldalt álló Jurkovszkij feje felett, egyenest a sziklából egy állat hosszú és hajlékony nyaka nyúlt ki, hatalmas szája volt, és nem volt szeme. Teljesen gépiesen kapta fel géppisztolyát, s nyitott tüzet, amikor pedig a szörnyeteg a lövésektől majdhogynem a sziklák fölé vetette magát, elkapta Jurkovszkijt, s maga után cibálva rohanni kezdett.

– Engem leginkább az lep meg, hogy az a rémes állat egyenest a kőből bújt elő – tette hozzá kissé megnyugodva.

– Rémeket látsz! – Jurkovszkij legyintett. – Egyszerűen ez a micsoda a szikla tövében ült, s látta, hogy Dauge barátunk nemes szórakozottságában a fejére akar lépni. Nos, elhatározta, hogy...

– Félre a tréfával! – gurult dühbe Johanics. – Menjünk, inkább nézzük meg, mi volt ez! Van nálad gránát, Alekszej?

– Van, de azt hiszem, nem érdemes odamennünk...

– Miért ne lenne érdemes? Hármasban talán nem boldogulunk vele? Azután pedig, istenemre, biztos, hogy eltaláltam. Igaz, Vologya?

Jurkovszkiv határozatlanul állt, s géppisztolya biztosítójával játszott. Bikov kérlelni kezdte őket:

– Nem érdemes, barátaim! Nem tetszenek ezek a sziklák. Inkább jöjjünk vissza a terepjáróval... a Fiúval.

– Menjünk – jelentette ki hirtelen Jurkovszkij. – Ha megölted, akkor borzasztóan érdekes lesz. A biológusaink ujjongani fognak. Bikov viszont, ha akar, visszatérhet tankjához.

Bikov már meg akarta jegyezni, hogy itt ő parancsol, azonban úgy döntött, nem fog vitatkozni: lehet, hogy ez a lelet a tudomány számára valóban érdekes.

Óvatosan lépdeltek, állandóan körbepillantgattak, nem távolodtak el egymástól. Bikov készenlétben tartott egy kézigránátot.

– Itt – mondta Dauge.

A szikla lábához lépett, nem tudni miért, megpaskolta kőtestét, lehajolt, fölszedett a földről egy követ, és a táskájába dugta.

– Az egészből arra következtetek, hogy bakot lőttél! – jegyezte meg kajánul Jurkovszkij. – Menjünk haza, ideje ebédelni...

Bikov megszemlélte a környéket: sziklák, nagy kövek, homok, kavics. A sziklán, három-négy méter magasan, kacskaringósan kiégetett csíkok, a lövések nyomai. Nagydarab szörny lehetett – világos, miért oldott oly sebesen kereket Dauge.

– Igen, nem találtam el! – állapította meg sóhajtva Johanics. – De kár! Nagyszerű kiállítási tárgy lenne múzeumunk számára...

Jurkovszkij visszaúton tréfálkozott Daugén, „sárkányszelidítő”-nek nevezte el. Ebéd közben mindnyájan szokatlanul sokat beszéltek, először az utóbbi napok során. Bikov, miközben hallotta, milyen vidáman hahotázik Johanics, akaratlanul is arra gondolt, hogy minden rosszban van valami jó: a hangulat a terepjáróban az utóbbi időben eléggé leromlott. A geológusok kalandja mintegy levezette a fájdalmas feszültséget, s ismét baráttá tette mindnyájukat. S jóllehet, Jurkovszkij evés közben kétszer is fölöttébb barátságosan eltréfálódzott Bikov külsején, sőt, még elkérte tőle a konzervnyitót is (amivel kimondhatatlanul meglepte Bikovot), Jermakov nem mulasztotta el, hogy ne jegyezze meg ebéd után, hogy a kis csapat a legutóbb történtekben nem volt körültekintő. A parancsnok mereven Jurkovszkijra pillantott, s hangsúlyozta (a legenyhébben), hogy a Fiún kívül dolgozók biztonságáért az egész felelősség Bikovot terheli. Johanics válaszul, teli szájjal mosolyogva felelte: „Igenis.” Jurkovszkij elkomorult.

Egy óra múlva, amikor Bikov vezette a terepjárót, és óvatosan kerülgette a hatalmas hőmpölyköveket, Jermakov pedig jegyzetei fölé hajolt, Dauge hirtelen hangosan suttogni kezdett:

– Nézz csak ide, Vologya! Ez aztán a lelet!

– Ige-e-en, Johanics! – szólalt meg rövid szünet után, a lelkesedést nem nélkülözve Jurkovszkij. – Ez aztán a szenzáció! Hol találtad?

– Az alatt a szikla alatt, ahol a sárkány tanyát vert. Nézd csak, látszólag a kő nem túl szemrevaló, engem tüstént meglepett az alakja.

– Trilobita... Valódi trilobita! Barátaink a Földön eszüket vesztik!

– Trilobita a Vénuszon? – hallatszott Jermakov csodálkozó hangja. – Biztos ebben, Vlagyimir Szergejevics?

– No, legyünk pontosak: ez nem teljesen trilobita – kezdett Dauge a magyarázkodáshoz. – Már szabad szemmel látni a különbséget, noha nem vagyok szakember. A hasonlóság azonban meglepő, akár a tény, hogy kövületek találhatók a Vénuszon! Amennyire előttem ismeretes, még sehol, más bolygón, nem találtak kövületre...

– A Holdon találtak kövületeket – mondta Jurkovszkij nevetve.

– Az nem számít.

– Kövületek a Holdon? – csodálkozott megint Jermakov.

– Csak viccel, Anatolij Boriszovics – mondta Dauge. – Volt egy mulatságos eset, amikor a Holdon találtak egyszer egy kovakőbalta-töredéket...

– Nem egyszer, hanem az első holdra szállás után – szólt közbe Jurkovszkij. – És ez a dolog lényege. Azt követően, hogy megtörtént a világon az első holdra szállás.

– Igen, igen! Pontosan így van! Természetesen határtalan az elképedés. Jurkovszkij nekiül, és feljegyzéseket készít az ez ügyben támadt ötleteiről, nehogy feledésbe merüljenek...

– Ó, te disznó! – mondta Jurkovszkij kedvesen.

– Igen... Azután kiderült, hogy a kőbaltán tintaceruzával ez áll: Nyikolaj Ger...

– Nyikolaj Tyihonovics?

– Aha. Miután a feliratot nem lehetett lemosni, Jurkovszkij nyomban kinyilvánította, hogy a Holdon az ember alkalmazkodott a víz hiányához... Nana, vidd innen a kezed, Vologyka! Szóval ezt a kődarabot valaki ajándékba adta Gemek... Emlékül. De Ger annyira szórakozott, hogy képes szemüveg helyett biciklit biggyeszteni az orrára, és valamilyen felfoghatatlan módon sikerült magával vinnie a rakétából ezt az értékes ajándékot, amelyet egyébként folyton mindenhova magával hurcolt. Hogy csinálta? Ennek megfejtése még Jurkovszkij elvtárs képességeit is meghaladja. Jókora darab volt, vagy két kiló... Jurkovszkij meg...

– Griska!

– Jó, jó, nem mondom el... De hát magad ismerted el akkor, hogy képtelen vagy mindenre magyarázatot adni. Egyrészt lehetetlen volt a rakétáról kivinni a követ, másrészt pedig... hogyan magyarázható meg a felirat, még ha tekintetbe vesszük is azt a hipotézist, hogy a Holdon sosem volt víz, de emberek éltek ott?

– Felkenhetnélek a falra – mondta Jurkovszkij elgondolkodva –, de nem tudom, okosabb leszel-e ettől...

Nem, térjünk vissza inkább a trilobitánkhoz. Nem lehet, hogy ezen is van valamiféle felirat? Például: „Vanya és Galja egy tőről fakadt”.

A különös lelet kézről kézre járt. Bikovnak is odaadták, hadd gyönyörködje ki magát benne. Apró, szürke kő volt, melyen jól kivehető minta díszelgett: nagy fejű, hosszú testű, töméntelen, hasított lábú élőlény. Dauge megmagyarázta, hogy ez a százlábú több millió éve hevert a talajban, megkövesedett, s hogy a Földben gyakran találnak hozzá hasonló, megkövesedett lényekre. Ezeket trilobitáknak nevezik. Százmillió évvel korábban ezek a parányi állatok népesítették be a földi óceánokat, majd ismeretlen okból szegénykék mind kihaltak.

– Rejtélyek, rejtélyek! – folytatta csillogó szemmel.

– A Golkonda: hatalmas rejtély; a „Vénusz fogai”: rejtély, a vörös felhők: rejtély, a mocsár, ahol a Hiusz megrekedt: rejtély; a fekete viharok; a fényfellobbanások a Golkonda fölött... S most ez a trilobita... lehetséges, hogy itt valamikor tenger volt?...

– Ez a te sárkányod, „Ophidius Dauge” – viccelődött Jurkovszkij.

– A Tahmaszib-rejtély – emlékeztette Jermakov.

– Rejtélyek és megint csak rejtélyek...

Bikov egy szót sem szólt, Bogdanra gondolt. S bizonyára mindnyájan rá gondoltak, mert jókedvük egyszerre szertefoszlott, s a beszélgetés váratlanul félbeszakadt.

Még egy nap eltelt. A Fiú sietve haladt nyugat felé, keresték a leszállóhelyet. S ismét jelentkeztek a titokzatos lények. Dauge, aki a következő kiszállásukkor elsőnek mászott ki a terepjáró kijáratán, kiáltozva azzal ugrott vissza, hogy a Fiú lánctalpa alól gigászi kígyó kúszott elő. Bikov megfordította a járművet, s trepákot járva, hatalmas gödröt ásott lánctalpaival a gyanús helyen, a szörny azonban, úgy látszott, el tudott rejtőzni.

Jermakov utasította Bikovot, hogy legyen óvatosabb, s az most egy lépésre sem tágított a geológusok mellől. Négy gránátot vitt magával, a géppisztolyt a hóna alatt tartotta, készen arra, hogy bármely pillanatban működtesse. A napok azonban múltak, „sárkányok” pedig nem jelentkeztek, s a feszültség fokozatosan csökkent.

Bikov észrevette, hogy a geológusok megnyugodtak, kedvük derűsebb lett. Munka közben néha még évődtek is, akár a gyerekek – birkóztak egymással, teli torokból hahotáztak, jóindulatúan csúfolódtak Bikovon, megjátszottak, mintha Jermakov elöl titkolva, gyalog a füstfelhőhöz indulnának. Bikov dühöngött, vadul kiabált velük, lelke mélyén azonban óriási és örömteli megkönnyebbülést érzett. Bogdan halála óta először került vissza minden a maga kerékvágásába.

A tízórás munkanap után „esténként”, vacsora közben Jurkovszkij és Dauge egymás szavába vágva, lelkesen ábrándozott a Golkonda torkolatához indítandó expedíciókról, vitatkoztak arról, hogyan keletkezett ez a hatalmas kráter a bolygó testén, majd váratlanul áttértek az új bolygóközi kutatások gondjaira. Jurkovszkij öklét melléhez szorítva esküdözött s fogadkozott; miután befejezik az egészet a Golkondával, kiharcolja, hogy küldjenek expedíciót a szörnyű Jupiterre, ahol Paul Dangoe elpusztult. Dauge haragosan felelte, hogy a Jupiter mindössze egy hatalmas hidrogén-buborék, s egy geológusnak semmi dolga rajta, a Jupiter egyelőre túl kemény dió az emberek számára, még foton rakétával is, s éppen ezekben az esetekben mondogatták a régi vietnamiak, hogy „ha egy orrszarvú a Holdat nézi, akkor hiába pazarolja vágyait”. Jurkovszkij megvetően prüszkölt, s ujjait behajtva igyekezett felsorolni érveit: „Először, másodszor.”

Bikov félálomban hallgatta őket, s melegség járta át szívét, élvezte a baráti s derűs légkört. Mindnyájan igaz barátok voltak, tele energiával és vágyakkal, s az expedíció sikere közelinek és biztosnak tűnt.

Egy váratlan eset azonban ismét mindent megváltoztatott.

Bikov és Dauge felderítő útra indultak. Jurkovszkij a terepjáróban maradt, hogy az anyagokat rendezze, s megírja a Golkonda környékének előzetes kutatásáról szóló jelentés vázlatát.

Bikov kelletlenül beleegyezett, hogy kettesben induljanak el. A találkozó a sárkánnyal egyáltalán nem volt kedvére.

Közel két óráig barangoltak, útjuk során azonban nem történt semmi rendkívüli. Amikor hazafelé Indultak, Bikov, aki végig zokszó nélkül elviselte Johanics főnöki modorát, a konténerek elképesztő terhét s a súlyos gránátok kemény nyomát csípőjén, hirtelen rosszul érezte magát.

A fejfájástól fintorogva vánszorgott a hatalmasakat lépdelő Dauge után, s bágyadtan azon igyekezett, hogy kényelmesebben helyezze el a terhet a vállán. („Vajon sokáig fogják még köveikkel telerakni a terepjárót? Már most sem lehet tőlük kényelmesen lefeküdni...”) Szeme fájt. Köröskörül a fogfájásig ismerős sziklák, kőhalmok s északon a füstfüggöny... „Bizonyára megbetegszem” – gondolta közömbösen. A legszívesebben lefeküdt s lehunyta volna a szemét. Bu-bu-bu – zúgott megszokott, álmosító hangján a Golkonda.

– Már megint! – Dauge hangja magához térítette. – De utálom ezeket a képződményeket!

Egy széles tölcsér peremén álltak. A mélyén feneketlen lyuk tátongott, s repedések szaladtak szét tőle.

– Nézd csak, hogy megolvadt a tölcsér pereme – mondta Dauge – a szörnyű hőmérséklettől, bizonyára több ezer fok volt!

– Föld alatti robbanás? – érdeklődött közömbösen Bikov, s érezte, hogy nyelve nehezen forog. („Rosszul vagyok... Mielőbb vissza kell mennem a terepjáróba, aludnom kell...”)

– Föld alatti atomrobbanás... – Dauge még suttogva hozzátett valamit lettül. – Egyáltalán nem tetszenek az ilyen képződmények. Nem tetszik a talaj színe.

Köröskörül mintha mindent vöröses patina borított volna be.

– Itt minden vörös. Vörös és fekete... – Bikovnak eszébe jutott Bogdan. – Menjünk, Dauge. Nagyon elfáradtam.

Néhány lépést tettek, amikor Dauge vadul s váratlanul felüvöltött. Bikov magához tért, s dünnyögve forgolódni kezdett.

– Mi az? Hol?

– Gránátot! Gránátot, Alekszej! – kiabálta Dauge, s a vállát rázta. – Gyorsabban, gyorsabban!

Bikov előkapott egy gránátot, de még mindig fogalma sem volt, hogy hová hajítsa. Dauge pedig géppisztolyát a hasához szorítva lőni kezdett maga elé.

Köröttük még mindig sziklák voltak, s Bikov látta, ahogy a golyók hosszú, fekete csíkokat hagytak a repedező kövön.

– Sárkány! – kiabálta Dauge. – Gránátot!

S csak nyomta, nyomta az elsütő billentyűt, géppisztolya csövét egy tőle tíz méterre levő, láthatatlan célra Irányozta.

Bikov nem látott semmit.

– Dauge – dünnyögte –, kedves Johanics... Mi van veled?

Dauge végre leengedte géppisztolyát.

– Elment – állapította meg különös hangon. – Elment... Miért nem vágtál oda egy gránátot?

Bikov még egyszer körülnézett. Nagyon szeretett volna megpillantani valami gyanúsat, körös-körül azonban nem volt semmi; visszadugta hát az övébe a gránátot.

– Johanics, menjünk... Menjünk, kedves barátom...

Lassan tovább bandukoltak. Dauge járás közben szemmel láthatóan imbolygott, s orosz és lett szavakat keverve folyvást fecsegett.

A Fiúnál már várták őket társaik.

– Mi történt? – érdeklődött Jermakov.

– Egészen furcsa állatok – kezdte zavarosan Dauge.

– Hatalmas vadállatok... feketék, tíz méter hosszúak... A bőrük csillog, mintha nedves lenne. Miért nem vágtál oda egy gránátot, Alekszej?

Segítettek neki, hogy felmásszon a terepjáróra, hogy levegye sisakját. A geológus arca verítéktől volt nedves, gyulladt szeme ide-oda járt.

– De vajon miért áttetszőek? – kérdezte csüggedten, s arccal a párnájára zuhant.

Kényelmesen lefektették, s abban a szempillantásban mély és tompa álomba merült. Jermakov meghallgatta Bikov jelentését, sokáig nem szólt egy szót sem, majd halkan megkérdezte:

– Alekszej Petrovics, maga tökéletesen meg van győződve róla, hogy nem is volt ott semmilyen sárkány?

– Semmilyen sárkány nem volt – felelte magabiztosan Bikov.

– Ez baj... – dünnyögte Jurkovszkij, s az ajkát harapdálta.

Jermakov föl s alá járkált az utasfülkében, felkapta a gyógyszeresdobozt, s leült az alvó mellé. Jurkovszkij melléje telepedett. Furcsa, halk recsegésre emlékeztető hangok hallatszottak, ózonillat terjengett, majd Johanics fájdalmasan felnyögött.

– Bizony, bizony – jegyezte meg gyöngéden Jurkovszkij.

Jermakov felállt.

– Nagyon rosszul áll a szénánk – állapította meg. – Dauge beteg, és...

Jurkovszkij várakozón felkapta fejét.

– ...s eszembe jut Tahmaszib – folytatta suttogva Jermakov. – A tünetek ugyanazok. Mintha hallucinálna...

Amikor a Fiú ismét elindult, Dauge magához tért, felült, megsimogatta a feje búbját, és nyugodtan megszólalt:

– Bogdan, végre mégis lefeküdtél. Öt óra az adóvevő mellett... ez aztán nem semmi.

Bikov, aki mellette szendergett, felpattant, és rémülten meredt rá. Johanics futólag, hanyagul nézett rá, és gondterhelten folytatta:

– Vedd csak le a sisakodat, Bogdan, és feküdj le! Már előmelegítettem a helyedet.

Ásított, oldalba bökte Bikovot, és felvihogott:

– Mit bámulsz így rám, Alekszej? Ideje, hogy te is nyugovóra térj.

Jurkovszkij mozdulatlanul ült asztalánál, s Dauge felé fordította elképedt, rémült arcát. Jermakov megállította a terepjárót, tenyerével erősen megdörzsölte arcát, s feszülten mondta:

– Hát így...

Születésnap

Bikov próbálta megtörölni izzadt homlokát, s bosszankodva kapta vissza kezét. Örökösen elfeledkezik a sisakról! Az ujjal néha akaratlanul is emelkednek a tarkójához, hogy a nehéz pillanatokban megvakarja, vagy szórakozottan már dugna a szájába egy tábla csokoládét, de akkor beleütközik a sima, áttetsző falba. Régebben, töprengés közben alsó ajkát babrálta – erről is le kellett szoknia. Dauge ezt észrevette, s tüstént rövid kiselőadást tartott „Az űrhajós szkafanderek hatása arra, hogyan szokott le az emberiség rossz beidegződéseiről” témából.

Az alacsony égboltból már második napja fekete porpelyhek hullottak. A fekete hó kerengett az erőtlen szél rohamokban, betakarta a végtelen, lankás síkságot, melynek közepén a Fiú állt. Bikov körülpillantott. Szerencséjük volt, mekkora szerencséjük! Közel kétezer négyzetkilométeres, nagyszerű, természetes űrrepülőtér terült el előttük, mely, ha néhány tucat szurokérc sziklát leszámítanak, sima volt, akár az asztallap. Délről, a sivatag felől félkörben Vénusz-fogak határolták. A távolban északon a Füsttenger függönye mögött a Golkonda dübörgött. Közel negyven kilométer volt odáig – nem túlságosan nagy, de nem is elhanyagolható távolság. A talaj éppen annyira volt csak radioaktív, hogy táplálni tudta a szelén-cérium elemeket, a rádió-irányjelzők energiaforrásait. Az irányjelzőket egy óriási, lehetőség szerint egyenlő oldalú háromszög sarkaiban, a leszállóterep szélén, kiemelkedő helyen kellett elhelyezniük. Először azonban szét kellett robbantaniuk a zavaró sziklákat. Meglehetősen nagy volt annak veszélye, hogy az űrhajó rájuk ereszkedhet: két tömbben, majdnem a jövendő rakétarepülőtér közepén ágaskodtak. Ez a feladat nem haladta meg az erejüket. Bikov a geológusok segítségével két aknát helyezett el az északi csoport középpontjában, robbanásuk ki kellett hogy forgassa a földből a kőoszlopokat, s porrá kellett hogy őrölje őket. A másik, hat sziklából álló déli csoportot „felülről” szándékoztak szétrombolni. Az aknát az egyik oszlop tetejére helyezték, s a robbanás majd mind megsemmisíti; beleveri őket a földbe – Dauge szavaival.

– Milyen hullámhosszra állítsam be?! – kiáltotta Jurkovszkij. A halálra ítélt szikla tetején trónolt, ahová épp az előbb cipelték fel, nem kis erőfeszítéssel, az aknát.

– 8-as index! – kiáltotta fejét felkapva Bikov.

– Aha... világos... – Jurkovszkij árnyéka megmozdult a vörös felhők és a fekete szélvihar háttere előtt. – Kész! Akkor végeztünk, ugye?

– Másszon le! – kiáltotta neki Alekszej Petrovics.

– Érdekes, milyen képet vágsz majd, ha a sziklák mégis a helyükön maradnak – jegyezte meg Johanics, s Bikov melléje ült a terepjáró tornyára.

– Semmi vész... nem maradnak egyben – felelte szórakozottan társa, s aggódva figyelte a sima, függőleges falon lefelé mászó Jurkovszkij ügyes mozdulatait. – Mi az ördögnek nem vitt magával biztosítókötelet? Hiszen van... Persze miért is vitt volna? Legénykedés nélkül el sem tudja képzelni az életét... Most meg mi van vele, se le, se föl?

Jurkovszkij a földtől úgy hat-nyolc méterre megállt, s odatapadt a sziklához. Meg sem moccant, s csupán természetellenes testtartása, rekedt, szaggatott fújtatása utalt rá, mennyire feszült idegállapotban van.

Dauge nyugtalanul felugrott.

– Vlagyimir, mi van veled?

Jurkovszkij nem felelt, hirtelen kőként csúszott lefelé. Bikov mintha maga is zuhanni kezdett volna, lehunyta szemét, amikor azonban ismét kinyitotta, látta, hogy a geológus három méterrel lejjebb, egy lentről nem látható kiszögellésbe kapaszkodva lóg.

– Vologyka!... – Johanics leugrott a földre, s a sziklához rohant.

– Nyugalom, Dauge! – Jurkovszkij hangjában alig éreztek izgalmat. – Mennyi van a földig?

– Úgy négy méter!... – nyögte Dauge. – összetöröd magad, te gazember!...

– Menj el onnanl – mondta Jurkovszkij, s leugrott.

Ahogy a nagykönyvben meg van írva, úgy ért földet, nyomban ruganyosan felpattant, s oldalt dőlt. Bikov leugrott a járműről, a rettenthetetlen geológus azonban már a földön ült. A vezetőnek csak ekkor jött meg a hangja.

– Mit legénykedik, Jurkovszkij elvtárs?! – förmedt rá. – Hogy mert ekkora kockázatot vállalni? Tüstént menjen a parancsnokhoz, és jelentse...

– Ugyan már, Alekszej Petrovics! – Jurkovszkij ügyesen felpattant, megrázta magát, mintha azt ellenőrizné, minden rendben van-e; hangja már nyugodt volt. – Négy méter, hiszen ez semmiség! Lássa be...

Bikov azonban már tombolt.

– Nagyszerűen leereszkedhetett volna kötélen is! Úgy viselkedett, akár egy vásott kölyök! Épp a legjobbkor talált rá időt, hogy tréningezzen... Az ördög tudja, mit művel!

– Ugyan, hagyd, Alekszej! – Dauge barátságosan átölelte Jurkovszkij vállát. – Persze hogy olyan, akár egy kölyök! De mit tehetnél ellene, igazi bátor fickó!

– „Bátor fickó”! Ha a nyakát töri, akkor bizony vesződhettél volna vele...

– Hibás vagyok, elismerem, Alekszej Petrovics – szólalt meg hirtelen Jurkovszkij, s Bikov haragja egyszerre elpárolgott.

– Jelentse vitézkedését a parancsnoknak! – dünnyögte, s a sziklához lépett, hogy letekerje róla a kötelet.

A geológusok segítettek neki.

– Kár felrobbantani – mondta Dauge a sziklára mutatva, melyet körbefont a talaj menti forgószél, amikor munkájuk befejeztével összegyűltek a jármű nyitott ajtajánál. – Barbárság megsemmisíteni Jurkovszkij hőstettének emlékművét...

S akkorát csapott barátja hátára, aki éppen befelé mászott a kocsiba, hogy az egy pillanat alatt eltűnt a zsilipkamra sötétjében.

Jermakov dél felé irányította a terepjárót, s közvetlenül a Vénusz-fogak soránál állította meg. A halálra ítélt sziklák már eltűntek a szemük elől, elbújtak a látóhatár, a fekete porvihar mögött.

– Kezdhetjük, Anatolij Boriszovics? – kérdezte Bikov.

– Gyerünk...

Bikov rátette kezét a rádió-távirányítású robbantószerkezet karjára, s megnyomta azt. Fényes, fehér villanás futott végig a képernyőn, majd minden elsötétült a távolban – három vérvörös, lángoló füstoszlop emelkedett imbolyogva a magasba, és ott lebegett, amíg gomba alakú felhővé nem változott. A távoli Golkonda zúgását elnyomva, mennydörgésszerű robaj úszott feléjük, elzúgott a Fiú felett, s dübörögve továbbvágtatott.

A fekete hóeső még aznap elállt, s hirtelen érthetetlen sötétség köszöntött be. Váratlanul kihunytak a bíborszínű felhők. Süket éjszaka borult a pusztaságra. A szurokérc homok körös-körül egyszerre foszforeszkálni kezdett, kékes, világító füst bújt elő a talaj réseiből, s úszott a szélben.

Megkezdték a rádió-irányjelzők felállítását. Sötétben, a sisakjukhoz erősített lámpák vagy a Fiú reflektorainak fényében dolgoztak. A rádió-irányjelzőket nem volt nehéz összeszerelni és felállítani – nemhiába gyakorolták oly gondosan a hetes számú űrrepülőtéren. – A szelén-cérium elemek hatalmas vásznainak a kiteregetése viszont sok időt vett igénybe. Összességében több száz négyzetméter rugalmas, vékony hártyát kellett kicipelniük a járműből, szétteríteniük a földön, s beszórniuk homokkal. Unalmas és fárasztó munka volt ez. A nap végére erejük elfogyott, valósággal belezuhantak ágyukba, s csak nagy nehezen tudtak magukba erőltetni egy csésze erőlevest kenyérrel.

Csak a geológusok és Bikov dolgoztak. Jermakov képtelen volt mozogni, órákon keresztül a terepjáróban ült, tartotta a kapcsolatot a Hiusszal, próbált televíziós kapcsolatot teremteni; vezette a naplót, rögzítette a gyorslaboratóriumok eredményeit, rajzolta a Golkonda környékének térképét, egy műanyag lapra színes és fekete tussal gondosan felrajzolta a terep körvonalait és az egyezményes jeleket; szürke ajkát beharapva tapogatta az üresedő vizestömlőket, s vöröses szemhéját lehunyva, magában számolt valamit. S szokása szerint huszonnégy óránként, a Hiusz időszámítása alapján öt perccel éjfél előtt eloltotta a terepjáró összes lámpáját, felmászott a parancsnoki toronyba, a távolságmérő lencséjéhez tapadt, s hosszasan figyelt dél felé. Amikor a soron következő irányjelző körül letemették a „takaró”-t, Bikov segítségével kimászott a járműből, ellenőrizte az állomás felállítását, s ő maga hozta működésbe.

A kapcsolat a Hiusszal időnként nagyszerűen működött – a Vénusz légköre szeszélyeskedett. Ilyenkor Jermakov három-négy óránként is beszélgetett Mihail Antonoviccsal. Krutyikov kérdezősködött, üdvözletét küldte. Elmondta hogy jól van, minden a legnagyobb rendben, hangjából azonban gyakran akkora honvágy csengett ki a Föld és társai után, hogy Bikovnak összeszorult a szíve. Hiszen a navigátor még mit sem tudott Bogdan haláláról...

Ennek ellenére felemelő, igazából boldog percek voltak ezek. Sajgó, fáradt testük elernyesztve, a zsákokon terpeszkedtek, és mint kellemes zenét hallgatták a navigátor távoli, rekedt hangját. S közben arra gondoltak, hogy már nem sok maradt hátra, de jó, hogy a derék Mihail Antonovics él és egészséges, s a Hiusz nemsokára iderepül, az új űrrepülőtérre, hogy felvegye és elvigye innen őket.

A legénység egészségi állapota tovább romlott.

Igyekeztek ugyan gondosan leplezni bajaikat, de ez egyre nehezebben ment. Bikov, amikor éjszakánként arra ébredt fel, hogy fáj a szeme, gyakran látta, amint Jermakov, lábbelijét levéve, dagadt bokáját vizsgálgatja, s összeszorított foggal, halkan nyög. Jurkovszkij társai előtt titkolva kötözgette a fekélyeket kezén és lábán. A legrosszabbul Dauge volt.

Szinte teljesen egészségesnek tűnt, az érthetetlen s rejtett kór azonban lassan pusztította. Lefogyott, magas láza makacsul tartotta magát. Jermakov megtett mindent, ami tőle tellett – nyugtatókat adott be neki, elektroterápiát alkalmazott, mindez azonban alig segített. A betegség nem múlt el, s néha különös lázálmokat váltott ki, a geológus ilyenkor üvöltözve menekült a képzelt kígyók elől. Szörnyű látvány volt, s egyikőjük sem tudta, hogy mit tegyen. Ezekben a percekben senkit nem látott maga előtt, amikor viszont magához tért, nem emlékezett rá, mi történt vele...

Vége felé közeledett a második rádió-irányjelző állomás felszerelése. Csupán néhány óra munka maradt hátra, amikor Bikov visszarohant a terepjáróhoz, hogy letörölje homlokáról a verítéket, s egy kicsit pihenjen.

A geológusok a szabadban ügyködtek, éppen az utolsó százkilós szelén-cérium „takaró”-t terítettek le. Jermakov komor, elégedetlen arccal a rádióval bajlódott.

Bikov egy percnyi várakozás után óvatosan megkérdezte:

– Komoly hibák?

Jermakov összerezzent, s megfordult.

– Á, maga az, Alekszej Petrovics... Igen, az összeköttetés megszakadt. Váratlanul és elég különös módon...

Kiegyenesedett, s egy szivaccsal megtörölte összepiszkolódott kezét. Bikov várakozón meredt rá.

– Mihaillal beszéltem... és – a parancsnok habozott –, s egyszer csak megszakadt az összeköttetés.

– Valami történt a berendezéssel?

– Nem, a készülékkel minden rendben van. Nyilván balszerencsém volt. Eddig kivételesen jó volt a kapcsolat.

A parancsnok szavaiban Bikov szokatlan dolgot fedezett fel. Egy ideig némán nézték egymást, majd Jermakov megkérdezte:

– Sok van még hátra?

– Nem. Úgy kétórányi munka. Nem több...

– Rendben. – A parancsnok a karórájára pillantott, s mintegy mellékesen megkérdezte: – Alekszej Petrovics, véletlenül nem vett észre felvillanást délről?

– Délről? A Hiusz irányából? Nem, Anatolij Boriszovics. Hiszen délen, a mocsár körzetében nem szokott villámlani. Legalábbis eddig nem.

– Igen-igen, Igaza van... – Jermakov már nyugodtan beszélt. – Menjen, fejezzék be, s azután pihenjenek le. Nem sok maradt már hátra.

Bikov Ismét feltette sisakját, s felállt. Egyszerre kipihentnek és vidámnak érezte magát. Még elidőzött a kijáratnál.

– Nemsokára visszajövök, s segítek magának kimászni, Anatolij Boriszovics.

Jermakov felkapta fejét, ismét az órájára pillantott, s érthetetlenül annyit mondott:

– Figyelni kell a látóhatárt, Alekszej Petrovics.

– A látóhatárt?

– Igen, igen, délről, a mocsár felől...

– R-r-rendben.

Bikov, amikor éjszaka felébredt, észrevette, hogy Jermakov a rádiókészüléknél ül. Összeköttetés most sem volt. A Hiusz egész éjjel hallgatott. Egész éjjel s másnap egész nap...

A harmadik, utolsó irányjelző állomást rendkívül gyorsan, kevesebb, mint tíz óra alatt sikerült felállítaniuk. Jermakov kimászott a Fiúból; erősen bicegve végigsétált a szelén-cérium szövet rugalmas, homokkal és kaviccsal beszórt felületén, ellenőrizte a kapcsolási rajzot, majd működésbe hozta a berendezést.

Az űrhajósok körülállták a homályosan csillogó kis tornyot, és hallgattak. Semmi nem változott. Ott, ahol sisteregve fortyogott a Golkonda uránkatlana, mint régebben, ismét bíborszínű fal emelkedett a magasba. A talaj reszketett a lábuk alatt. Délen, áthatolhatatlan sötétben forgószelek száguldottak a fekete sivatagban. A jelzőállomás alig hallhatóan fütyült, s a láthatatlan, vékony rádióhullám gyors köröket írt le az égbolton – a látóhatártól az égbolt csúcsáig és vissza, mintha óriási, végtelen spirált tekerne le.

A munkát befejezték. A Fiú távozik, a Hiusz pedig felszáll a gigászi mocsárból, s visszatér a Földre. A fekete ég még sokszor borul majd bíborszínű fénybe, tucatszám érkeznek majd az űrhajók, a három alacsony kis torony pedig makacsul küldi az éterbe hívójeleit: „Itt a leszállóhely, itt a Golkonda, világűr óceánjainak vándorai, itt van utatok célja!”

– Tehát... az Urán Golkonda egyes számú űrrepülőtere készen áll az első űrhajók fogadására – jelentette ki csengő hangon Jermakov. 19... szeptember tizenhatodikán, tizenhét óra negyvenöt perckor.

Mindnyájan hallgattak. Jermakov felemelte kezét, s ünnepélyesen, hangosan és jól érthetően kijelentette:

– Mi, a Hiusz szovjet űrhajó legénysége, a Szovjetunió nevében kijelentjük, hogy mostantól az Urán Golkonda minden kincsével együtt az emberiség közös tulajdona.

Bikov az irányjelző állomáshoz lépett, s széles lobogót tűzött az állomás hatszögletű árbocához. A szél belekapott, és kifeszítette a vörös, a bíborszínű félhomályban majdnem feketének tetsző, aranycsillagos, sarló-kalapácsos zászlót, hazájuk lobogóját.

– Hurrá! – kiáltotta Jurkovszkij, s Dauge összecsapta tenyerét.

Az ünnepélyes szertartás ezzel véget ért.

*

Jermakov miután visszatért a terepjáróba, rögtön odaült a készülékhez, Jurkovszkij pedig levette sisakját, kinyújtózott, elkeseredetten ásított, s az ágyára zuhant.

– Tehát, Johanics, mivel kínálsz meg? – érdeklődött.

Bikovnak ekkor eszébe jutott: ma van Johanics születésnapja. Még amikor az első irányjelzőt szerelték, Dauge célzott erre, s ünnepélyesen meghívta őket, hogy „megfelelő ételek és italok elfogyasztásával s illő beszédekkel ünnepeljék meg ezt a nevezetes dátumot”. Versben hívta meg őket:

Az estélyen, mit én adok,

kéretik megjelenni.

Ne feledjék a divatot,

s a fürdést. Elég is ennyi.[5]

Bikov kedélyesen elmosolyodott, s megkérdezte:

– És hol vannak az ígért ínyencfalatok?

Dauge sürögni-forogni kezdett, keresgélt hátizsákjában – előhúzott egy gondosan papírba csomagolt üveget, két doboz ringlit s egy vastag tábla, lett füstölt szalonnát. Mindezek a finomságok nem tartoztak az űrhajósok szokásos étrendjéhez. Dauge ügyeskedve, titokban hozta ezt magával. Bikov szalvétát terített az asztalra, a tálalószekrényből poharakat, villákat s polietliénzacskóból kenyeret húzott elő. Jurkovszkij köhintett, jelentőségteljesen megállapította: „Ez remek!” – s közelebb húzódott a sebtében összeállított ünnepi asztalhoz.

A páncélozott terepjáró kabinja egyszerre ünnepélyesebb lett. Szokatlanul meghitt légkör vette körül őket. Dauge kibontotta az üveget, a szalvéta közepére állította, s élvezettel dörzsölte kezét. Jurkovszkij fésülködött. Bikov gondolt egyet s szkafandere fölé nyakkendőt kötött, ezen az ünnepelt elcsodálkozott, s egyszerre jobb kedvre derült.

Amíg a sokat ígérő készülődés tartott, Jermakov sisakját le sem véve a készüléknél ült. Számításokat végzett, majd hívni kezdte a Hiuszt. Az éter azonban néma maradt. A hangszóró krákogott, sivított, recsegett. Mihail Antonovics nem válaszolt. Jermakov kikapcsolta a készüléket, fáradtan lehúzta sisakját, s gondosan felakasztotta a falra. Bikov csodálkozva vette észre, hogy a parancsnok arca elsötétült és megkeményedett. Jermakovot valami nagyon nyugtalanította. Most nyugtalan, amikor végigjárták ezt a nehéz és roppant fáradságos utat, s amikor nem maradt más hátra, mint hogy kiadja az utasítást Krutyíkovnak. s várják a Hiusz megérkezését a leszállótérre? Különös... Alekszej Petrovics alsó ajkát gyűrögette.

– Barátaim, javaslom, hogy mindnyájan pihenjetek le... – Jermakov elhallgatott, s szemöldökét felhúzta, csodálkozva szemlélte barátait. – Mit találtak ki?

– Meghívom a tiszteletemre adott estélyre – kezdte csüggeteg hangon Dauge. A parancsnok arckifejezése meglepte. – Anatolij Boriszovics! Hiszen ma ünnep van... bizonyos értelemben, befejeztük...

– Születésnapja van, Anatolij Boriszovics – jelentette ki vidáman Jurkovszkij, s az üveggel bajlódott. – Igyunk egy korty konyakot, s beszélgessünk egyet!

Jermakov rápillantott, majd a zavart Johanicsra, a derék Bikovra (aki tenyerével sietve eltakarta az ostobán felkötött nyakkendőt). Szemében meleg fény gyűlt.

– Rendben – egyezett bele, s letette a térképet, mely a rádiókészülék mellett, az asztalon feküdt.

Mindnyájan illedelmesen helyet foglaltak az abrosz körül.

– Lesz pohárköszöntő? – érdeklődött Jermakov, miközben átvette Jurkovszkij kezéből a sárga poharat.

– Feltétlenül – felelte a geológus, s ünnepélyesen belekezdett: – Ma kettős ünnep van! Ezen a napon jött a világra a nagy J. I. Dauge, és született az Urán Golkonda névre hallgató, apró leszállótér. Mindkettőjük előtt fényes jövő áll, s mindketten oly drágák szívünknek. Éljetek, viruljatok és szaporodjatok! Hurrá-á-á!

A szabadban forró szél süvített, fekete homok kavargott a Fiú körül. Idegen, sötét éjszaka vette körül minden oldalról az élet és fény apró, kellemes szögletét.

– Remek ringli – mondta Jurkovszkij, s gondosan villájára szúrta az étvágygerjesztő, apró tekercset. – Imádom a ringlit...

Johanics megcsóválta a fejét, s ezekkel a szavakkal fordult Jermakovhoz:

– Mellesleg a ringlivel volt egy meglepő esetem. Pontosabban nem is a ringlivel, hanem... Képzeljétek el a Góbit, sivatag, néhány sátor, geológiai expedíció. Háromszáz kilométerre egyetlen lakhely sincs, csodás, vad vidék. S nekünk, fiatal gyakorló geológusoknak volt egy üveg konyakunk s egy doboz féltve őrzött ringlink. Vártuk a nagyszerű, ünnepélyes eseményt, hogy majd ahogy illik... – Dauge sokatmondón csettintett ujjával. – Nos, kivártuk.

Ahogy most is, eljött egyik társunk születésnapja. Összegyűltünk a sátrunknál, az összes gyakornok, hat fiatal. Kinyitottuk a konyakot, felvágtuk a kenyeret, kezet mostunk. Megtálaltunk a teodolit tokján, s ha jól emlékszem, a többiek mohó tekintetétől követve hozzáláttam, hogy felnyissam a ringlit. Képzeljétek el, állandóan csak bárányhúst, sonkát ettünk... kívántunk valami pikánsat, alig tudtuk türtőztetni magunkat! S lám, alighogy kinyitottam...

Dauge szünetet tartott. Bikov türelmetlenül köhintett, s megkérdezte:

– Felnyitottad, na és?

– Képzeljétek, nem is emlékszem, hogyan történt. Véletlenül társaim fölé pillantottam. Természetesen ők is mindnyájan a konzervdoboz fölé hajoltak, s látom: a szomszéd homokbucka oldalán tekergőzve kúszik egy hatalmas, szürke féreg... Igazi óriáskígyó, Boa constrlctor... Ilyen óriási gyűrűkben csavarodott...

– Hazudsz! – szakította félbe meggyőződéssel Jurkovszkij.

– Várjon, Vlagyimir Szergejevics! – állította meg haragosan Bikov. – Engedje, hogy végigmondja.

– Nem hazudok, Vologya, olgoj-horhoj volt.

– Olgoj... micsoda? – kérdezte Bikov.

– Olgoj-horhoj – Ismételte Dauge. – Ha jól tudom, az egyetlen szárazföldi élőlény, mely elektromossággal van felfegyverkezve.

Jurkovszkij összevonta szemöldökét, próbált visszaemlékezni.

– Olgoj-horhoj? Azt hiszem, először fél évszázada Iván Jefremov örökítette meg az egyik, Góbi sivatagról szóló elbeszélésében, így van?

– Így – helyeselt Dauge. Majd kiderült, hogy ezalatt a tél évszázad alatt mi nem a harmadik, hanem a negyedik expedíció voltunk, mely találkozott vele.

– S végül mi történt? – Bikov nem bírta ki, hogy közbe ne kérdezzen.

Dauge sóhajtott.

– Természetesen semmi különös. Felüvöltöttem, s talpra ugrottam. A ringli kiömlött a földre. A sátorba rohantunk fegyvereinkért, de mire visszatértünk... – Széttárta karját. – Semmi esélyünk nem volt. Az elektromos kígyó eltűnt.

– Nyilván kaptál ezért a fiúktól – jegyezte meg Jurkovszkij, s közelebb húzódott a ringlihez.

– Á, dehogy! Az expedíció végéig másról sem folyt a szóbeszéd, csak az olgoj-horhojról.

– Én még hozzá hasonlót sem láttam soha a sivatagban – tette hozzá Bikov.

Dauge megmagyarázta, hogy az olgoj-horhoj bizonyára csak a mongol Góbi legforróbb és legeldugottabb vidékein él.

Bikov, aki kissé kényelmetlenül érezte magát, Jermakovot kezdte faggatni a Vénusz meghódításának további terveiről. Szerette volna bevonni a beszélgetésbe a parancsnokot, de az csak visszafogottan és szűkszavúan válaszolgatott. Már felkészül a startra a Hiusz-3, szakemberek nagy csoportját hozza majd a Golkondához. Megkezdődik a nukleáris üzemanyagot előállító ipari kombinát felépítése. Ezzel párhuzamosan persze folyik majd a bolygó felszínének széles körű kutatása.

– Ugyan, ez már szót sem érdemel – szólt közbe könnyelműen hadonászva Jurkovszkij. – A Vénusszal végeztünk. Utat vágtunk, a szemafor szabad jelzést ad, ahogyan őseink mondták akkoriban, amikor voltak még szemaforok. Az új utak már nem ide vezetnek majd.

– Természetesen csillagközi utazások jönnek. – Jermakovnak csak az ajka mosolygott.

– Pontosan! Az új útvonal a Földről a Hattyú 61-re vezet!

– Mennyi ideig tart oda a repülés? – kérdezte Bikov kételkedve.

– Tíz év oda és tíz vissza. A mi sebességünkkel húsz év.

– Húsz év! – álmélkodott Bikov.

– Akkor tejfölösszájúakat kell a csapatba összeszedni, nehogy útközben természetes halállal kipusztuljon az egész legénység!

– Hé, barátocskám! – nevette el magát azt ünnepelt.

– Akkor mit mondasz a Moszkva-Magellán-felhő útról? A távolság: negyvenezer fényév, vagyis négyszázmilliószor milliárd kilométer. Fénysebességgel repülve negyvenezer évig tartana az út, pedig, és ezt ne felejtsd el, ez a hozzánk legközelebbi galaxis típusú csillagkép. Na, hogy tetszik?

– Őrület! Ez teljesen lehetetlen...

– Ki tudja? – Dauge ravaszul pislogott az elképedt sofőrre. – A tudomány, mint ismeretes, sok trükköt ismer. A több tucat évezredhez képest meg a húsz év igazán csak egy pillanatnak tűnik!

– Akkor is sok a húsz év – dörmögte Bikov.

– Egyáltalán nem sok, én mondom neked – bizonygatta Johanics. – Reggel elalszol a Földön, délben meg valahol a Hattyú 61 környékén ébredsz. Mint egy transzkontinentális repülőgépen vagy annál kicsit lassabban. Körülnézel, megtapogatsz mindent, összeszedsz néhány fura dolgot, és indulsz vissza.

– Ez már döfi! Csak annyi kell, hogy képes legyél tíz évig egyfolytában aludni. Ez pont neked való repülés, Johanics.

– Nem állta meg a sofőr e megjegyzés nélkül.

Jurkovszkij elnevette magát.

– És az anabiózisról nem hallottál még? – kérdezte élvezettel Dauge, aki egyáltalán nem sértődött meg. – Az anabiózis a szervezetnek valamilyen élet és halál közötti állapota, olyasmi, mint az ájulás...

– Ejha, ez aztán az ismeretterjesztés, szó se róla – jegyezte meg Jurkovszkij.

– Nem, ez csak nagyon megközelítő leírás... Olyan értelemben, hogy az anabiotikus álomban olyasmit érzékel az ember, mint ájuláskor...

– Vagyis nem érzékel semmit.

– Aha... Hát így valahogy. Az anabiózisban az életfolyamatok lelassulnak. Az ember, mondhatni, élő, de nem él: nem öregszik, nem betegszik meg, nem nő...

– Na és, hogyan tovább? – sürgette az egyre érdeklődőbbé vált Bikov.

– Ennyi az egész. Fölvezeted az űrhajódat a Föld fölé, bekapcsolod az automatikus irányítást, és anabiotikus álomba merülsz, megállítva így az idő folyását. Tíz év múlva felébreszt egy speciális berendezés. Megdörzsölöd a szemed, megmosakszol, elvégzed, amit kell (a kutatást, az anyaggyűjtést), és visszatérsz ugyanúgy.

– Ez remek! – lelkesedett a terepjáró vezetője. – De ez azért mégiscsak fantasztikum!

– Ez már nem fantasztikum – jegyezte meg Jermakov.

– De ezt egyelőre még nemigen alkalmazzák: nincs semmi tapasztalatunk a csillagközi repülések terén, túl nagy a kockázat. A Nemzetközi Kongresszus sosem egyezne bele egy ilyen kalandorkodásba. Egyébként van egy másik út is...

– A relativitáselmélet... – nyilatkoztatta ki ünnepélyesen Jurkovszkij.

Dauge felnyögött.

– Segítség! SOS! Mindjárt kezdődik... Az időintervallumok Lorentz-féle rövidülése... A Riemann-Christoffel-féle görbe tenzora! SOS!

– Hogy jön ide a görbe tenzora? – jött zavarba Jurkovszkij. – Ami meg a Lorentz-féle rövidülést illeti...

– Ohó! Kezdődik... Hagyd ezt, Vologya, galambom!

– Vigyen el az ördög! Maradj csak meg szürke tudatlanságodban... – Jurkovszkij láthatóan megsértődött.

– Válj már, kedvesem, ne húzd fel az orrod...

– Ne vedd komolyan, amit komolytalan ember mond!

– Nem a relativitáselméletre gondoltam – szólt közbe Jermakov. – Az elhunyt Lloyd ötletéről beszélek...

– Á, igen, igen! – kiáltott fel Jurkovszkij megélénkülve.

– A mechanikus űrhajósok!

– Hogyhogy? – kérdezte Bikov.

– Eleven pilóták helyett kibernetikus szerkezetek.

Robotok – magyarázta Jermakov. – Biztosan hallott már ilyesmiről, ugye, Alekszej Petrovics?

– I-igen... De még mennyire! A karakumi építkezésen egész mechanikus brigád dolgozott!

– Pontosan erről van szó. Ugyanilyen robotok vezetik majd a csillagűrhajót. Ezek persze nem emberek, de képesek egy egész sor, a mi szempontunkból nézve tudatos cselekvést elvégezni. Lehetnek pilóták is, geológusok is, biológusok is, fizikusok is, számítógépek is, kommunikációs berendezések is; és mindezek egyidejűleg. Persze bizonyos korlátok között. Kiváló felderítők lesznek, új útvonalak kijelölői. A jövő csillagközi űrutazása jelentős mértékben a kiberpilóták feladata lesz majd.

– Ez nagyszerű! – tekergette nyakát a lelkesedéstől Bikov. – Ez egyszerűen remek!

– Na látod! – bökte oldalba Dauge. – Te meg azt mondod, lehetetlen, fantasztikum...

– Képzeljétek csak el – kezdett szónokolni Jurkovszkij, pompás fogait villogtatva. – A Proxima Centauri rendszer valamelyik névtelen kis bolygóján leszáll egy csillagközi űrhajó. A lelkes bennszülöttek örömteli kiáltozás közepette mindenfelől összefutnak: megérkeztek barátaink egy idegen világból! És ekkor a nyíláson afféle hatlábú, fémes csillogású szörnyek másznak elő, különböző színű lámpácskáikat villogtatva! Meglepően hasonlítanak egy élőlényre, mégis holtak, hidegek, érthetetlenek. Ha ezen a kis bolygón a Krisztus születése utáni 1901. évet írják, hát viharos tetszést aratnak majd!

– A csodalények elrepülnek – csatlakozott hozzá Dauge –, magukkal visznek néhány szétszedett házat és egy helybeli tehenet spirituszban. A lakók meg ott maradnak zavartan és rettegve...

– Az írók húsz remek fantasztikus regényt alkotnak meg – vágott közbe lelkesen Jurkovszkij. – Húsz tudós megvéd húsz doktori disszertációt, A fémalapú életforma a Mindenségben” témakörben, és nyomban létrejön húsz vallási szekta, amely a vasistenek kultuszának hódol. Azután meg...

– Azután meg húsz év elteltével odarepülünk Jurkovszkijjal, és elmagyarázzuk, hogyan is állnak valójában a dolgok. És vezetésünkkel megkezdődik a helyi Vénusz meghódítása. Hiuszokat építünk...

– És kezdődik minden elölről... – dalolta Jurkovszkij orrhangon.

– Igen, kezdődik minden elölről. Meghódítjuk azt az isten háta mögötti Vénuszt... szóval minden kezdődik elölről. Az örök mozgás – fejezte be jelentőségteljesen Dauge.

Mindannyian elnevették magukat.

– Van egy feltételezésem – mondta Jurkovszkij.

– Megbocsássanak – szakította félbe őt Jermakov. Felállt, s bekapcsolta a rádiót.

A helyiséget egyszerre füttyszó és recsegés töltötte be. A geológusok egymásra néztek.

– Nincs összeköttetés? – kérdezte nyugtalanul Dauge.

– Már második napja nincs – felelte halkan Bikov, s a parancsnokra sandított.

Jermakov elfordította a készülék hangerő-szabályozóját – a recsegés nyomban elcsitult.

– Elindulunk a Hiuszhoz – az órájára pillantott – egy jó óra múlva. Természetesen, ha nem történik változás...

Az űrhajósok meghökkenve néztek egymásra.

– Elnézést – komorodott el Jurkovszkij –, és a Füsttenger?

– Hát nem megyünk el a Füst-tengerhez? – kérdezte csodálkozva Dauge.

A parancsnok hallgatott.

– Aztán... hiszen megbeszéltük. Mihail Antonovics ide kell hogy vezérelje a Hiuszt. A leszállótér fogadásra kész... Mihail csak a maga parancsát várja...

– Nincs összeköttetés... – mondta komoran Jermakov.

– Nagy dolog! – Jurkovszkij vállat vont. – Ez előfordult régebben is. Megvárjuk...

– ...s közben felkutatjuk a Füst-tengert – kapcsolódott bele Dauge. – Erre mondják, hogy összekötjük a hasznost a kellemessel.

Jermakov megcsóválta a fejét.

– Nem, visszamegyünk a Hiuszhoz.

Szavai gyengéden csengtek, hangjában ismeretlen ízek érződtek, mintha a parancsnok kérlelte volna őket.

– A kapcsolat még helyreállhat, de az is lehet, hogy nem áll helyre. Nem várhatunk. Azonnal vissza kell térnünk a Hiuszhoz. Négy napra elegendőnél kevesebb vizünk maradt. Holnaptól csökkentem a víz adagolását.

Jurkovszkij felpattant.

– Elmenjünk? Amikor csak félmunkát végeztünk? Szánalomra méltó morzsákkal éljük be, két lépésre a titkok és rejtélyek tárházától? Felelősségteljes dologgal bíztak meg...

Bikov rájött, hogy ez már nem tréfa. Nem először volt erről szó, a geológusok régóta elkeseredetten kitartottak a Füsttenger alapos felderítése mellett. Ilyen lehetőséget elszalasztani! Elmulasztani annak elvégzését, amire akkora szükség van! Visszafordulni félúton! Jermakov azonban vagy hallgatott, vagy annyira határozatlan feleleteket adott, hogy a geológusok, akik képtelenek voltak áthágni a tábori fegyelmet, fuldokoltak a dühtől, majd szétfeszítették őket a lenyelt szitkok.

Igaz, Bikov nem számított rá, hogy éppen most kerül sor a döntő párbeszédre, amikor oly remek hangulatban jöttek össze, hogy két-három kellemes órát eltöltsenek. Az est végképp elromlott... Nem maradt más hátra, mint hogy nyugton maradjon és hallgasson... S hallatni hangját, ha szükséges. És abban, hogy erre szükség lesz, biztos volt: elég volt rápillantania társai sápadt, beesett arcára. Mindegyik tele volt elszánással, s mindegyik biztos volt igazában...

Jermakov félbeszakította Jurkovszkijt.

– Elég kimerítőnek tartja a Golkonda geológiai környezetéről beszerzett adatokat?

– A távolabbi vidékeket is beleszámítva? – Jurkovszkij hunyorított.

– Igen, a távolabbiakat is.

– Az adatok viszonylag teljesek – kezdte óvatosan Dauge –, de...

– Első megközelítésben befejezték az Urán Golkonda környékén található ásványkincs mennyiségi és minőségi elemzését. – Jermakov most már hangosabb és határozottabb volt. – Bebizonyították, hogy a Golkonda lehetőséget nyújt a kitermelésre. Alapos anyagot gyűjtöttek a környék természeti viszonyairól. Behatárolták a radioaktív tevékenység rendszerét. Összeállították a vidék geológiai és topográfiai térképét. Elvégezték a Vénusz mélyének geofizikai felderítését a körzetben...

– Az adatok homályosak és nem eléggé teljesek – kötött bele a parancsnok szavaiba Jurkovszkij. – Most, amikor lehetőségünk van jóval pontosabb adatokat szerezni...

– Nincs rá lehetőségünk! – vágta rá Jermakov.

– Hogyhogy nincs?

– Már megmondtam. Kész vagyok elismételni. Négy napra való vizünk maradt. Összeköttetés nincs. A Hiusz helyzete nem veszélytelen a mocsárban. Ami körülményeink közepette kalandorság lenne, ha felderítő utat indítanánk a Füsttenger körzetébe. A terepjáró bármely komolyabb sérülése az egész expedíció kudarcát jelentené. Azonkívül...

– Miféle kalandorságról lehet itt szó, amikor állami feladatot teljesítünk? – Jurkovszkij felpattant. – Felelősségteljes dologgal bíztak meg bennünket, s mi csak félmunkát végzünk. Ez szégyen! Mikor jönnek még egyszer ide emberek!...

– Ha épségben visszatérünk, nemsokára eljönnek, ha itt maradunk, sohasem... Vagy húsz év múlva!

Dauge szólalt meg halkan:

– De hiszen megígérte... Beleegyezett, hogy a repülőtér felszerelése után elmehessünk...

– Igen, szándékomban állt felderíteni a Füst-tengert, ha lehetőség lesz rá. De nincs szándékomban kockáztatni az expedíció eredményeit.

– Kockázat! Megint csak kockázat! – tombolt Jurkovszkij.

– Nem félek a kockázattól! Mondjon akármit, Anatolij Boriszovics, de nem csinálhat belőlünk gyáva alakokat! (Jermakov önkéntelenül összerezzent: ezek a saját szavai voltak.) így nem teljesítjük az expedíció fő célját!

– Ez nem igaz – avatkozott a vitába Bikov.

Váratlanul felidézte beszélgetését az út legelején Jermakovval, s rögtön megértette, mi oka volt a parancsnok óvatosságának. A geológusok, akik hozzászoktak, hogy Bikov általában nem avatkozik bele az e témában folyó vitákba, csodálkozva meredtek rá. Csak Jermakov nem moccant. Bikov folytatta:

– Az expedíció fő célja nem ez. Rosszul emlékeznek a bizottság utasítására. A fő feladat a Hiusz kipróbálása.

– Alekszej Petrovicsnak igaza van. A mi fő feladatunk: bebizonyítani, hogy a Hiusz típusú rakéták alkalmasak a Vénusz meghódítására. Ezt kell bebizonyítani! Azonkívül le kell vinnünk a Földre az előzetes felderítés adatait. Ezeket megszereztük. A leszállóhelyet felkészítettük. A legfontosabb, ami hátramaradt, hogy visszatérjünk.

A pórul járt ünnepelt undorral rágta a ringlit, látszott, hogy megadta magát. Jurkovszkij keserűen felkiáltott:

– Félbehagyni egy ilyen dolgot!

– A még jobb a jó ellensége, Vlagyimir Szergejevics. Különben is, mi megtettük a magunkét...

– Maga nem szakember! – vágta rá élesen Jurkovszkij.

– A parancsnok vagyok! – Jermakov arcán megfeszültek az izmok, s ingerültségét legyűrve folytatta: – Én felelek a vállalkozás sikeréért. Megtehettem volna, hogy egyszerűen kiadom az utasítást, de meghallgattam érveiket, és... úgy érzem, nem elég meggyőzőek. De hagyjuk ezt... Azonkívül, ha Mihail az elkövetkező órában kapcsolatba lép velünk, s ide vezérli a Hiuszt, adok még maguknak két-három napot...

– Vigasztalás – mondta Jurkovszkij epésen.

– A kapcsolatban bízni annyi, mint az istenben bízni – nevette el magát savanyúan az ünnepelt.

– Sajnos igaza van, Grigorij Johanovics – hagyta rá hidegen Jermakov, és az órájára nézett.

Az est kétségkívül elromlott. A geológusok fejük lecsüg-gesztve, egymás mellett ültek. Jermakov ismét a rádióval bajlódott.

Múltak a percek. Az adó változatlanul csak harákolt. Ösz-szeköttetés nem volt. Az elfeledett üveg magányosan állt a fehér szalvéta közepén.

„Kr-ra, kr-a, tlu-lu-u, fjiu...” – csipogott a készülék. Ajelzőfények a falon lassan pirosra váltottak. Csattogni kezdtek a sugárzásmérők.

– Johanics, a Vénusz üdvözletét küldi – közölte faarccal Jurkovszkij.

– Ó, istenem, istenem!... – jegyezte meg kimondhatatlan szomorúsággal az ünnepelt, s halkan szitkozódni kezdett lettül.

„Fjui-i-i-u-u” – hallatszott a hangszóróból.

Te hallod a csörlőt sírni vasával?

Nem hallod? Azért sose bánd...

Az útnak a Köd Fiai nekivágnak.

Elmennek. Örökre talán?

– kezdte halkan Jurkovszkij a közismert lírai ének dallamára.

– Ez valami új dolog! – élénkült fel Dauge. – Hogy van tovább?

– Te is akarsz énekelni? – kérdezte Jurkovszkij kissé zavartan.

– Persze! Gyerünk!

Jurkovszkij megismételte, s Dauge rémisztő hangon bekapcsolódott az éneklésbe.

Az útnak a Köd Fiai nekivágnak.

Elmennek. Örökre talán?

Ugye hallod az árva sirály zokogását

ólmos habok árja felett?

Árboc tünedez, nem látni vonását...

Csak a szürke eső didereg.

A hajnali vízen ítéletidőben

Tajtékzik a hab meg a hó...

De férfiak állnak erősen a ködben,

s bár nyög, nekivág a hajó.

Már lesnek a bősz viharok, sok erős szirt.

Az ár odaránt, tör a fal.

Veszett dörejével a hab s a halál int,

s a korallnak a torka befal.

De vár tüzes éj vagy a vízbe tekergő

háló, a fehér lebegő

vitorla, a szél meg a távoli erdő...

És csókol a lágy levegő.

Négy óceánnak a partjai várnak.

Idegen habos ár taraján

az útnak a Köd Fiai nekivágnak.

Elmennek örökre talán.

– „Elmennek örökre talán...” – ismételte töprengve Dauge. – Remek, Vologya, nagyszerű...

Töltöttek, s mindnyájan ittak egy kupicával. Jurkovszkij csüggedten kezére hajtotta szép, kissé őszülő fejét. Jermakov feszülten töprengett valamin, percenként gépiesen az órájára pillantott. Bikov egészen elszomorodott, hátradőlt székén, s lehunyta szemét. Emlékezetében felidézte a szívének oly kedves, de borzasztóan távoli képet – mélykék égbolt, könnyű, simogató, langyos szellő, fehér felhőfoszlányok tükröződnek egy tócsa sötét, remegő felületén... A Föld...

– Elég, Johanics! – hallatszott Jurkovszkij hangja.

Bikov kinyitotta a szemét. Dauge teletöltötte a poharát.

A keze remegett, a borostyánszín cseppek vidáman csillogva a lámpafényben lecsurogtak a szalvétára, apró, fénylő gömbökként szétgurultak.

– Nem magamnak – mondta Johanics szigorúan. – És nem is neked...

Áthajolt a harapnivaló fölött:

– Idd ki, Bogdán... Tudom, ki nem állhatod, de a kedvemért... muszáj!

Jurkovszkij hátrahőkölt. A poharat kinyújtott kezében tartva Dauge rábeszélően magyarázta:

– A Füst-tengerhez úgysem engednek el minket, ergo: a feladat véget ért. Erre pedig lehetetlen nem inni...

Jermakov hirtelen felállt. Teljesen nyugodtan, szemét le nem véve órája számlapjáról, kijelentette:

– Elnézést, kikapcsolom a világítást. Körül kell nézni. Segítsen, Alekszej Petrovics!

– É-értettem – Bikov nehezen szólalt meg, le nem véve szemét Dauge sápadt arcáról.

– Segítsen, Alekszej Petrovics! – mondta Jermakov. Mintha semmit nem vett volna észre.

– É-értettem – ismételte meg Bikov.

Felkapaszkodtak a parancsnoki toronyba. Jermakov eloltotta a lámpákat. A beállt sötétében felhangzott Dauge éles, egészségtelen nevetése.

– Igazad van, Bogdasa... Igazad van.

Jermakov a távolságmérőt dél felé irányította, s a lencsékhez tapadt. Bikov a második távolságmérőhöz hajolt. Maga sem tudta, mit csinál. Csak az éles nevetést hallotta a háta mögül, és érthetetlen szavakat (Dauge lettül kezdett beszélni), meg Jurkovszkij suttogását:

– Grigorij... Grisa... nyugodj meg... Grisa...

Csillag lobbant fel, közvetlenül a látóhatár feneketlen, fekete csíkja felett.

– Kezdje meg a leolvasást! – szólalt meg a füle mellett hirtelen rekedt hangon Jermakov. – Számoljon, Bikov! Mit késlekedik, az ördögbe!

Bikov habozás nélkül, gépiesen és gyorsan bemérte a furcsa felvillanásokat. A vörös csillagok elhalványultak, s kihunytak.

– ...Anatolij Boriszovics! Mondja már neki, hogy igya meg! – kiáltotta Dauge dühösen.

– Igya meg! Igya meg, Bogdán Bogdanovics! – szólalt meg Jermakov. Bekapcsolta a világítást a toronyban, s lázasan kapkodva leolvasta a távolságmérő dobjáról az értékeket.

– Így ni – mondta Dauge elégedetten. – Okos fiú, hallgat a parancsnokra. Na még egyet...

– Mennyi magánál? – kérdezte Jermakov sietve.

– A magasság tíz fok, nyolc perc, az azimut tizenhárom fok, huszonhat perc... De mi...

– Hallgasson, Alekszej Petrovics! – Jermakov feljegyezte noteszébe a számokat. – Hallgasson! Erről majd később!

Bikov ujjával alsó ajkát gyűrögette.

– Világítást! – kiáltott fel hirtelen Jurkovszkij. – Kapcsoljátok be a világítást! Daugénak ismét rohama van!

Bikov szeme előtt, a foszforeszkáló vonalakkal keresztezett, ólomfekete körben egymás után két vérvörös csillag lobbant fel, közvetlenül a látóhatár feneketlen, fekete csíkja felett.

– Kezdje meg a leolvasást – szólalt meg a füle mellett hirtelen rekedt hangon Jermakov. – Számoljon, Bikov! Mit késlekedik, az ördögbe!

Bikov habozás nélkül, gépiesen és gyorsan bemérte a furcsa felvillanásokat. A vörös csillagok elhalványultak s kihunytak. Jermakov bekapcsolta a világítást a toronyban, s lázasan kapkodva leolvasta a távolságmérő dobjáról az értékeket.

– Mennyi magánál? – kérdezte sietve.

– A magasság tíz fok, nyolc perc, az azimut tizenhárom fok, huszonhat perc... De ami...

– Hallgasson, Alekszej Petrovics! – Jermakov feljegyezte noteszébe a számokat. – Hallgasson! Erről majd később!

Bikov ujjával alsó ajkát gyűrögette.

– Világítást! – kiáltott fel hirtelen Jurkovszkij. – Kapcsoljátok be a világítást! Daugénak ismét rohama van!

A Golkonda utolsó szava

A Fiú lassan haladt előre. A képernyőn sűrű sziklarengeteg, a kő-káosz körvonalai siklottak tova. Jermakov karosszékében hátradőlve, kezét az irányítópulton tartva ült. A terepjáróban kikapcsolták a világítást. A geológusok aludtak. Jurkovszkij halkan szuszogott, összegömbölyödött, a képernyő ezüstös fénye végig-végigfutott nyugodt arcán. Dauge, fejét hátravetve, tompán nyögdécselt álmában, időnként kivehetetlenül hadart valamit. Majd hirtelen kinyitotta a szemét, és halkan, érthetően megszólalt:

– Tudom, mindent tudok... De mit tehetnék? Miért? Felelj: miért?

Jermakov nem fordult hátra. Bikov hosszasan nézte barátja beesett, elkínzott arcát, majd megkérdezte:

– Anatolij Boriszovics, mi van Daugéval? Csak nem marad így örökre?

Jermakov kissé megvonta a vállát.

– Nem vagyok pszichiáter, Alekszej Petrovics. Nehezen igazodom el ezen a betegségen. Nem értem. A „kígyópszichózis”, a hallucinációk, Bogdán... A szervezet különös, megmagyarázhatatlan kimerülése... Influenzás láz. És mindez látható ok nélkül. Bogdán halálát sokkal nyugodtabban élte meg, mint Jurkovszkij, és nem merült ki jobban, mint a többiek... Lehet, hogy ez az a láz, amiről a csehek beszéltek... Csak éljünk haza, Alekszej Petrovics, tapasztalatból tudom: a Föld, a kék ég bármilyen orvosnál hatékonyabban gyógyítja az égi betegségeket.

– Ha ez valami különleges, helyi kór, mi miért vagyunk egészségesek? Mindegyikünknek meg kellett volna kapnia... Egyébként... Emlékezzen, Anatolij Boriszovics, Dauge néhányszor szkafander nélkül szállt ki a Fiúból...

– Csak minél előbb éljünk haza, Alekszej Petrovics! A Földön majd eligazodnak mindenben.

Hallgattak egy sort. Dauge megint megszólalt. Kezére támaszkodva felült, és csodálkozva megkérdezte: „Fehérebb, mint az alabástrom? Hülyeség!” Ezután megint hanyatt dőlt, fejét hátravetve. Bikov tenyerével megdörzsölte a szemét – úgy érezte, mintha ezer tű fúródna a szemhéjába.

– Fáj? – sandított rá Jermakov.

– Hát... egy kicsit fáj. De mondja, Anatolij Boriszovics... Miért nem hívta egyenesen ide a Hiuszt, az űrrepülőtérre? Miért kell több napig döcögnünk rossz utakon, ha Mihail egyenesen ide irányíthatná az űrhajót?

Jermakov gyors pillantást vetett Bikovra, arca elsötétült. Nem válaszolt rögtön, hátranézett az alvókra, mintha meg akarna győződni arról, hogy nem hallhatják.

– Igen, indulás előtt éppen így állapodtam meg Krutyikovval. Ez nemcsak kényelmes lett volna számunkra, hanem egyben ki is próbálhattuk volna az űrrepülőteret. Nagyon jó lett volna, Alekszej Petrovics. De...

– De?

– Akkor kellett volna kiadnom a parancsot a Hiusz átirányításáról, amikor az utolsó jelzőtornyot is felállítottuk. De még ezt megelőzően... emlékszik rá, megszakadt a kapcsolat a Hiusszal. Váratlanul szakadt meg.

– Igen, emlékszem.

Jermakov hallgatott egy darabig.

– Nagyon furcsa volt az a megszakadás: a hangszóró hirtelen felbúgott, alig hallottam Krutyikovot. De az volt a benyomásom, hogy valahogyan... olyan izgatottan, olyan nyugtalanul szólongat... És azóta nem tudok kapcsolatba lépni a Hiusszal.

– Történt valami Mihaillal?

– Igen.

Bikov felállt.

– Történt valami? Mi?

Jermakov, le nem véve szemét a képernyőről, megkérdezte:

– Észrevette azt a két fellobbanást a horizonton?

– Észrevettem, persze. De...

– Ne nyugtalankodjék, Alekszej Petrovics! Egyelőre semmi ok a nyugtalanságra. Egyelőre. Mindenesetre Mihail Antonovics persze él és... egészséges. Tehát az űrhajóval minden rendben. – Jermakov megint hátranézett a geológusokra, és lehalkította a hangját. – Bemértem a felvillanások irányát... Szóval az a helyzet, hogy...– Óvatosan megállította a járművet, levette kezét az irányítópultról, és elővett az asztalból egy négyrét összehajtogatott, vastag papírlapot. Óvatosan széthajtogatta. – Nézze!

A felderített terület térképe volt előtte. Bikov megpillantotta rajta a majdnem szabályosan kör alakú, hatalmas mocsarat, az iszapkrátert s benne egy keresztet – a Hiusz leszállásának helyét. A Fiú útját a sivatagon és a sziklavonulaton keresztül a Golkonda-i leszállótérig világosan kivehető, pontozott vonal jelölte. Élesen kitűnt a Golkonda fekete tintás foltja, melyet a Füsttenger haloványszürke csíkja övezett.

Jermakov ceruzája hegyével a mocsártól délkeletre eső, apró, vörös körre mutatott.

– Nos, ez az a pont. Látja, hogy a mocsártól távolabb van... Pontosan innen engedték fel a rakétákat, természetesen ha egyáltalán rakéták voltak. A bemérés pontossága: öt-hét kilométer.

– Hogyan és miért szállt át ide a Hiusz?

– Nem mondtam, hogy ez a Hiusz. De...

– Mi?

Jermakov összegörnyedt, s megsimogatta beteg lábát.

– Nos, Bikov. Most a Hiusz leszállóhelyéhez megyünk. A mocsárhoz. A rakétákat egy másik expedíció is felbocsáthatta, akik tudták, hogy mi ebben a körzetben tartózkodunk. Lehetséges, hogy automatikus vezérlésű teherűrhajó az élelmiszer-utánpótlással. De az is lehet, hogy semmi nincs ott. Láthattunk légköri felvillanásokat is... Különös módon egybeesnek azonban a mi megbeszélt jelünkkel. Mindenesetre, Alekszej Petrovics, bármi megtörténhet.

– Pontosan húsz nulla nullakor? – kérdezte Bikov.

– Húsz óra tizenkét perckor – pontosította hidegen Jermakov.

– Mihail pedig, ha valami történik... pontosan húsz órakor kellett, hogy jelzést adjon?

– Igen.

Bikov világosan érezte, ahogy a rossz előérzet fagyosan összeszorítja szívét.

Jermakov a füléhez hajolt. Szeme, akár egy macskáé, egy pillanatra felcsillant a kabin félhomályában.

– Így vagy úgy, egy térképet magának adok. Rejtse el és tartsa magánál! Mindig legyen magánál! A második nálam marad, ide teszem, az asztalba. A geológusoknak pedig ne mondjon semmit! Nagyon könnyen meglehet, hogy mindez csak fölösleges rémüldözés.

– Úgy. Értettem. De ne menjünk inkább egyenesen oda? – javasolta Jermakov szemébe nézve. – Ha emberek vannak ott, nem lövöldöznek föl fölöslegesen jelzőrakétákat.

– Igen. Ez igaz. De előbb a Hiuszhoz megyünk. Azután... majd meglátjuk.

Bikov összehajtotta a térképet, és bedugta a belső zsebébe.

– Értettem. Mihailről tehát semmi hír?

– Semmi, Alekszej Petrovics. Most alszom egy keveset, utána megint megpróbálom. Haladjon a sziklák közti átjárókon át, azon az úton megyünk vissza, ahol jöttünk. Haladjon a térkép szerint!

– Értettem. Aludjon, Anatolij Boriszovics! És... és ha mégiscsak Mihail volt?

Jermakov nyugodtan vállat vont, és megrázta a fejét.

– Ne vonjunk le elhamarkodott következtetéseket!

Hosszú időre csönd lett. Jermakov fejét mellére ejtve elszunnyadt. Zúgtak a hajtóművek, halkan csipogtak a sugárzásmérők, társai egyenletesen szuszogtak. Még Dauge is megnyugodott, mély álomba merült. Bikov számolgatni kezdett. A Hiuszig egy, esetleg két nap az út. Egy újabb nap múlva a Ciolkovszkijon lesznek. „Ott meg lesz ez-az, szóval úgy fél hónap múlva leszünk otthon, Föld anyácskánkon. Mindenekelőtt fodrászhoz kell mennem, emberi módon megnyiratkoznom, mert a Griska-féle hajvágástól az egész legénység csak sóhajtozik: ugyanolyan fodrász lenne Daugéból, mint geológus Bikovból. Azután irány Ashabad. Hát így. Bekopogok. Ő meg persze éppen füzeteket javít, az én kis tanárnőm... Kedves emberkém... Az ördögbe, mennyire fáj a szemem!” Bikov lelassítja a Fiút, óvatosan megdörzsöli a szemhéját – fáj. Na sebaj... Igaz, hogy a Föld gyorsan meggyógyít minden égi betegséget...

Mögötte megszólalt Dauge tréfásan haragos hangja:

– Mit rángatod a gépet? Nincs, aki fejbe csapjon!

– Jó, jó – mosolyog Bikov. – Aludj csak, és ne ébreszd fel a többieket!

Hallani, ahogy Dauge forgolódik kemény fekhelyén.

– Ennyi, nem tudok már elaludni... Hát te meg mit virrasz-tasz, te éjszakai bagoly?

– Hogyhogy mit? Vezetem a...

– Nem hozzád beszélek... Bogdán, hallasz?

Bikovot kirázza a hideg – tessék, már megint. Háta mögött felhangzik a halk, rémisztő párbeszéd-monológ:

– Te sem tudsz aludni? Hát, világos: a szenvedélyes szerelmes, a szeme úgy villog, mint valami csillagfény... Mi? Nem, miért, én ez ügyben lezárt akta vagyok... Inkább azt mondd meg, tudsz-e jegyet szerezni a Nagyszínházba a Faustra! Hahaha! De nem, én komolyan... „Engedje meg, hölgyem, hogy felkínáljam a karom...” Mi? Nem hiszem... De hát ez kolosszális! Zseni vagy! Becsszóra, remek srác vagy, Bogdán! Aha... Nem, csak hullik a hajam, látod: csomókban hullik... Nem, neked nem... az ilyen sörénynek nem árt semmilyen sugárzás... Várj, hadd mondjam végig...

Bikov nem bírja ki, hátranéz. A képernyő sápadt, bizonytalan fényében Dauge arca feketének látszik. Lábát keresztbe vetve, arccal az adóvevő felé ül, szeme álmodozóan lehunyva. Hangja olyan nyugodt, annyi benne a meggyőződés, hogy Bikov összerezzen: úgy rémlik neki, hogy a készülék előtt, szokása szerint a széken hintázva ott ül Bogdán – sötét sziluett a műszerek fémes csillogásának hátterén.

– Gyógyulgatok egy keveset, azután visszakéredzkedem ide. Kozmikus paleontológia! Új, fontos tudomány! Kár, hogy nem értek hozzá, de ezen lehet segíteni, annál is inkább, mert valamennyire azért konyítok hozzá... Mi? Persze, úgy is lehet, de az soká tart. Majd inkább a szabadságom alatt... Hát persze! Azután meg, vésd az eszedbe, a vénuszi paleontológia szakembereit... Igen, igen, igen!

Dauge fojtottan nevet. Bikov beharapja az ajkát.

– Figyeljetek, halkabban! A többiek alszanak. Bogdán... vagyis... Griska! Ha nem tudsz aludni, foglald el magad valamivel.

– Igenis, főnök! – Dauge baljósan odasúgja láthatatlan partnerének: – Látod? Szigorú-ú-ú!

Neszezés – Dauge visszafeküdt, elhallgatott. És már megint zúgnak a motorok, csikorog a homok a lánctalpak alatt, a képernyőn hangtalanul feltűnnek, majd eltűnnek a kőtörmelék körvonalai...

A Fiú nem volt messze a sziklavonulattól, amikor Bikov vörös foltokat és csíkokat figyelt meg előttük útjukon, melyek fölött nehéz, lilás gőz vibrált. A szokatlan tűzfolyam elállta a Fiú útját. Bikov megállította a terepjárót, s halkan hívta Jermakovot. Egy ideig mindketten a kémlelőnyilás fölé hajoltak, s némán szemlélték a különös jelenséget.

– Megpróbálunk átjutni? – kérdezte végül Bikov.

Jermakov bizonytalanul csóválta a fejét.

– Nem... nem érdemes. Jobb, ha megpróbáljuk megkerülni.

– Mi lehet ez?

– Fogalmam sincs... Menjünk közelebb a terepjáróval!

A Fiú lassan kúszott még kétszáz métert s megállt.

A fekete talajon élénkvörös fényben kacskaringós csíkok villództak. A távolban, a lilás ködfüggöny mögött tömör málnaszín folttá olvadtak egybe. Úgy tűnt, izzó láva ömlik valahonnan, s beborítja a sivatagot. Bikov látta, ahogy lassan, emberi szem által szinte észrevétlenül közeledett a vörös folt egy hatalmas, fekete hömpölykőhöz. A kő lábánál felemelkedett, megduzzadt, s felkúszott a sziklára...

– Mozog – dünnyögte Jermakov.

A szikla eltűnt a mozgó, vörös tömeg alatt.

– Mi az ördög!

– Menjünk ki és nézzük meg! – javasolta határozottan Jermakov. Gyorsan felállt, de akaratlanul is felnyögött, s visszazuhant az ülésre. — Nem, nem tudok járni... Ébressze fel a geológusokat, Alekszej Petrovics!

Egy kis időbe telt, amíg el tudták hagyni a terepjárót. Valami elképesztő iszonyatot sugárzott a málnavörös massza. Még Jurkovszkij is elhallgatott, amikor Bikov óvatosan felajánlotta:

– Odamehetünk, és manipulátorokkal megvizsgálhatjuk ezt a micsodát...

– Megtehetjük – erősítette meg bizonytalanul Dauge.

– Szerintem ez nem láva...

Jermakov lehajolt, s fintorogva a lábát tapogatta.

– Legyenek óvatosak! A legkisebb veszély esetén térjenek vissza a terepjáróba! Elmenekülni mindig lesz idejük.

Nagyon lassan mozog.

A zsilipkamra ajtaja előtt Bikov hátrapillantott. Jermakov görnyedten ült az irányítópultnál, s nem vette le tekintetét a bíborvörös csíkról, amit a kémlelőnyíláson keresztül látott. Nem vette magára a különleges védőöltözetet, s Bikov a képernyő rózsaszín fényében látta keményen ökölbe szoruló kezét...

A remegő, kocsonyás tömeg oldalvást haladt előre, s hatalmas félkörben ölelte körül a terepjárót. Előrenyújtott, hosszú csápjai mintha letapogatták volna a talajt. Csillogó, lilás köd emelkedett a mozgó, vörös szőnyeg fölé. A fülhallgatóban a Golkonda távoli zúgása, egyenletes, csikorgó zaj hallatszott: a bíborszínű folyam köveket, hömpölykövek szilánkjait sodorta magával.

– Meglepően hasonlít egy élőlényre – dünnyögte Dauge.

– Ne beszélj ostobaságokat, Grigorij! – szólt rá Jurkovszkij.

– Ez élőlény, nézz a csápjaira: keresik az utat a sziklák között...

– Semmit nem keresnek...

Dauge lehajolt, felemelt egy követ, s így szólt: „No, lesz, ami lesz!” – s a követ a vöröses kocsonyába hajította. Bikov, aki nem tudta ezt megakadályozni, minden izmát megfeszítve készen állt bármilyen kellemetlenségre. Azonban semmi nem történt. A kő ráesett a vörös felületre, felugrott, egy ideig gördült, majd feketedve megállt. Rózsaszín füstcsíkok emelkedtek a magasba körötte. Majd a kő eltűnt, mintha felolvadt volna – a vörös kocsonya beszívta.

– Normális hőmérsékletű – közölte Jurkovszkij, s a kézi hőmérőt nézegette –, ötvennégy egész három tized. Ezekhez a helyekhez mérve nagyon is normális. Nem láva.

Egészen közel léptek a vörös masszához. A lila ködfal egyenest a szemük előtt emelkedett a magasba; még néhány lépés, s rálépnek a málnaszín szőnyegre.

– Nem érdemes továbbmenni – mondta Bikov –, a dózismérő majd megbolondul a sisakomban.

– Igen-n-n – jegyezte meg elnyújtva Johanics. – A radioaktivitás fokozódik. Micsoda sugárzást bocsát ki magából, Vologya...

– Látom – mordult vissza Jurkovszkij; leguggolt, s figyelmesen nézegetni kezdte a bíborszínű folyam szélét.

Vastag, csillogó hártya borította a talajt, látszólag igen tömör s lyukacsos, mint a szivacs. Lassan kúszott a földön, helyenként felpuffadt, köveket forgatott ki a homokból.

– Tizenöt centiméter lehet a vastagsága – állapította meg Jurkovszkij, s figyelte, hogyan kúszik fel a hártya a hegyes kövekre. – Grisa, ez nem élőlény! Teljesen közömbös a külsődleges ingerekkel szemben.

– Csodabogár! – Dauge vállat vont. – A szivacs is teljesen közömbös a külső ingerekkel szemben... Nyilván mikrolé-nyek telepe.

– Mikrolények... Ilyen erősségű radioaktív sugárzás mellett, ebben a körzetben? – Jurkovszkij hangosan töprengett. – Bár az életképes bármely körülményhez alkalmazkodni. Annál is inkább, mert ez a micsoda maga is sugárzást bocsát ki... Ebben igazad van, Johanics. De hogyan bizonyítod be... Gyerünk, vegyünk belőle mintát, majd otthon megvizsgáljuk.

– Tehát úgy vélekedtek, hogy a Fiúval át lehet kelni ezen a vörös mezőn? – kérdezte Bikov.

A geológusok elhallgattak, majd Dauge szólalt meg:

– Sokkal inkább igen, mint nem. Legalábbis ez nem láva.

– Akkor szálljunk be a terepjáróba! Jermakov vár bennünket.

– Mindjárt, Alekszej. Csak mintát kell venni ebből a micsodából.

A terepjáró száz méterre állt tőlük, s csillogott a vörös fényben. Feketéllett a nyitott vezetőnyílás. A málnaszín hártya körbefonta a járművet – távol a sötétben már látszottak lilás párával borított csíkjai. A hártya három oldalról kerítette be a Fiút. Bikovot egyszerre elfogta a félelem.

– Gyerünk, gyorsabban, barátaim! – mondta. – Valami nem tetszik nekem a természet eme kíváncsi jelenségének a viselkedésében.

– Miért nem kúszik közelebb? – szólalt meg Jurkovszkij elgondolkodva.

– Egyáltalán miért kúszik? – vetette ellene Johanics.

– Ez szerintem fontosabb és érdekesebb kérdés. Rögtön elrohanok egy konténerért, várjatok egy percet! – dünnyögte Dauge, s ingadozó léptekkel a Fiú felé futott.

Bikov tekintetével követte, majd Jurkovszkijhoz fordult, s látta, amint az finn késével próbál egy darabot lemetszeni a hártyából.

– Nem kell, Vlagyimir Szergejevics, minek? Majd manipulátorral veszünk belőle.

Jurkovszkij, miközben a tőrrel mesterkedett, haragosan fújtatott. A kés könnyedén behatolt a rugalmas masszába, amely azonban tüstént össze is forrt mögötte. A geológus vadul tépte és hasogatta a remegő, kocsonyás anyagot. Végül sikerült leválasztania egy vastag, vörös darabot. Sűrűn dőlt belőle a csillogó gáz. Jurkovszkij felállt, lábával továbbgörgette a levágott darabot – a fekete homokon fényesen felragyogott egy vörös folt. Mögöttük robaj hallatszott. Hátrapillantottak, s meglátták a Fiúról leesett Daugét. Ügyetlen pózban ült a földön.

– Nézd csak! – jegyezte meg bosszúsan Jurkovszkij.

Dauge gyorsan felemelkedett, s lehajolt, valamit keresett a lába alatt. Bikov észrevette, hogy a lángoló csápok már körbefonták a terepjárót, s vagy háromszáz méterre tőle gyűrűbe fonódtak. Csaknem teljesen szabályos kört alkottak.

„A kör – hasított hirtelen az agyába. – A lángoló kör... Hol is hallottam ezt?”

Dauge már közeledett, szíjra fűzve húzta a földön maga után a konténert a radioaktív minták számára. Hóna alatt súlyos lemezt tartott.

– A pokolba is! – kiáltott fel csodálkozva Jurkovszkij.

Bikov a lába alá nézett, s észrevette, hogy a levágott darab csillagalakot vett fel, s hosszú csápokat bocsátott ki a vörös szőnyeg felé. Hirtelen eszébe jutott: „A vörös kör! Óvakodj a vörös körtől! A Tahmaszib-rejtély...”

Ebben a pillanatban a talaj megrendült. Bikov elveszítette egyensúlyát, s majdnem elesett. Látta, hogyan zuhant kezéből mindent kiejtve a földre Dauge, s próbált négykézláb felemelkedni Jurkovszkij.

A fekete égbolton vakító, kékesfehér villám lobbant. A második rengés a földre hajította Bikovot. Valami fülsiketítőn reccsent a lába alatt. Köröskörül mennydörgésszerű dübörgés.

– Á-á-á! – kiáltott fel a borzalmas zajban Jurkovszkij.

Bikov görcsösen kapaszkodott a talaj kiugró göröngyeibe, s látta, hogy a föld szétnyílt a Fiú mellett, s tűz-oszlop tört fel belőle. A lángoló délibábban látszott, hogy őrült sebességgel forogni kezdett a felágaskodó terepjáró lánctalpa, Johanics felállt, majd ismét arcra zuhant. Kibírhatatlan forróság fonta körül Bikovot, áthatolt ruhája szilikátszövetén. Majdnem eszméletét veszítette, feltápászkodott, nagy nehezen megtartotta egyensúlyát, tett néhány bizonytalan lépést előre, a ferdén álló jármű felé, majd ismét elzuhant – kicsúszott a talaj a lába alól. A dübörgés egy szempillantás alatt elcsitult. A szemét elborító verítéken keresztül Bikov látta, ahogy tompa, hamuvörös szín önti el lassan a remegő repedések borította földet, s hogyan süpped bele az olvadó homokba a vörösre izzott terepjáró.

– Á-á-á! – kiáltotta hátul Jurkovszkij.

Fogait összeszorítva, a rátörő gyöngeséget leküzdve Bikov arra kényszerítette magát, hogy a panaszos kiáltás irányába kússzon.

A vörös fényben vakító, színes körök táncoltak a szeme előtt, de még megpillantotta Jurkovszkij feléje nyújtott kezét, mely olyan fekete volt, mintha megégett volna. S neki volt még annyi ereje, hogy belekapaszkodjon, majd a földre nehezedve távolabb vonszolja a geológust a málnaszín ingoványtól.

Azután mégiscsak elveszítette az eszméletét, de bizonyára nem hosszú időre, mert amikor magához tért, észrevette, hogy Jurkovszkij ott fekszik mellette, ügyetlenül maga alá húzza kezét; hogy a Fiú körül a felizzott föld még nem feketedett meg, s a terepjáró erősen oldalt dőlve áll, mélyen belesüppedt a megolvadt talajba, műanyag páncélja füstöl, szürkébe vált át, és gyorsan sötétedik.

Az égbolton kihunytak a vakító, kékesfehér csíkok. Bikov állandó, átható csörgést hallott, s csak nagy nehezen jött rá, hogy a sugárzásmérő hangja ez. „Több tucat, több száz röntgen” – villant agyába, s foszlott rögtön semmivé a gondolat. Felemelkedett, a mozdulatlan Jurkovszkij hóna alá nyúlt (a geológus tehetetlenül csüngött a karján), s a Fiúhoz vonszolta, odább a rózsaszín párától borított, bugyborékoló hártyától. Úgy negyven lépést téve Bikov ráakadt Daugéra. Johanics a hátán feküdt, s begörbedt ujjaival védőöltözetének szövetébe kapaszkodott a mellén. Bikov melléje fektette Jurkovszkijt, majd barátja fölé hajolt. Dauge eszméletét vesztette, szaporán, hörögve lélegzett. Szkafanderének alsó része rongyokban lógott rajta. Alekszej reszkető kézzel, sietve kicsavarta az oxigéncsapot, levette géppisztolyának szíját, derékmagasságban szorosan átfogta vele a mozdulatlan testet, hogy megakadályozza a forró, oxigénben szegény s radioaktív portól telített külső levegő behatolását a ruha mögé. Dauge felnyögött, s szipogva szívta magába az éltető gázt, Jurkovszkij magától feléledt. Magához tért, mozogni kezdett, gyors mozdulattal felemelkedett, s felült. Dauge tovább hörgött.

– A Fiú... Anatolij Boriszovics... – dünnyögte Jurkovszkij.

– Gyorsabban...

Bikov segített neki talpra állni, s kettesben, imbolygó léptekkel a kihűlő jármű tőlük száz méterre magasodó tömbjéhez vánszorogtak. Átkeltek egy széles, feketéllő repedésen, majd futásnak eredtek. Jurkovszkij elsőnek próbált bemászni a nyíláson, de visszazuhant, megállt a jármű mellett, lihegve a páncélzatba kapaszkodott.

Bikov félretolta őt, és maga mászott be.

A nyílás erősen megolvadt, ovális alakot vett fel. A páncél még izzott, a forróság behatolt a különleges védőöltözék alá, s tűrhetetlenül perzselte testét. Bikov a sötét keszonban hiába tapogatózott a kapcsoló után, amikor nem találta, felkapcsolta sisakján a lámpát. A zsilipkamra ajtaját nem sikerült kinyitni.

– Anatolij Boriszovics! Jermakov elvtárs! – hívogatta kétségbeesetten, s hirtelen rádöbbent: mindhiába. A parancsnok meghalt.

A robbanás okozta hőmérséklet túlságosan magas volt, minden megolvadt. A Fiú egy ideig fehéren izzott, Jermakov pedig, amikor magára hagyták, sisak nélkül volt. Ott, a jármű belsejében minden összeégett. Minden – a parancsnok is... Vége...

– A nyílást, a nyílást, az ördögbe is, gyorsabban! – Jurkovszkij bemászott a zsilipkamrába, a belső ajtóhoz ugrott, s meglökte.

Egész testével nekifeszült, s Bikov csatlakozott hozzá. Hiába! Jurkovszkij vadul verte öklével az acéllemezt.

– Körbe kellene vágni... – hörögte Bikov.

– Mivel, Petrovics? Gyerünk a vészkijárathoz, a vészkijárathoz!...

Bikov kiugrott a szabadba. A másik, a tartalék kijárat, melyet sohasem használtak, a jármű tatjában volt. Amikor azonban megkerülte a terepjárót, megértette, hogy minden elpusztult. A Fiú erőteljesen belesüppedt a magas hőmérséklettől megpuhult talajba, s beleolvadt. A nyílás lejjebb volt, mint a kemény, megolvadt kéreg, s lehetetlen volt odaférni hozzá. A Fiú halott, az élők számára hozzáférhetetlen erődítménnyé vált. Jermakov el van vágva a külvilágtól, s halott. Halott! A parancsnok meghalt!

Bikov fáradtan leereszkedett a forróságot árasztó, összetúrt földre, s kezét arcához emelte. Ujjai beleütköztek a sisak sima rostélyába...

Johanicsot odavonszolták a Fiúhoz, s kényelmesebben leültették. Bikovnak jó néhány percébe került, amíg magához térítette Jurkovszkijt. A geológus egyre a halott jármű körül körözött, se látott, se hallott, semmire nem felelt. Bikov vállon ragadta, erőteljesen megrázta, erre társa magához tért, s hüppögve, motyogva engedelmesen követte.

Dauge még mindig nem tért magához. Nem volt gyógyszer, kötszer. Nem volt mivel bekötözni társuk összeégett lábát. A sisakot sem lehetett lehúzni róla, hogy megitassák vízzel – a robbanás után még túlságosan magas volt a hőmérséklet, több mint 80 fok. Jurkovszkij és Alekszej Petrovics óvatosan lerakták Johanicsot, turkáltak hátizsákjaikban, rongyokkal csavarták be sebesült lábát. Próbálták mesterséges légzésben részesíteni, de maguk sem tudták, miért teszik, s ruhája rongyaival igyekeztek betakarni meztelen testét az égető szél elől. Bikov percenként megnézte kézi hőmérőjét, a hőmérséklet azonban csak lassan csökkent.

– Meg fog halni – szólalt meg Jurkovszkij. – Másodfokú égési sérülései vannak. Rosszul áll a szénája...

– Hallgass! – üvöltött rá dühbe gurulva Bikov.

– Alekszej! Kúszik – dünnyögte Jurkovszkij mintegy félálomban. – Nézd, kúszik!

– Micsoda? – Alekszej Petrovics körbepillantott, s rögtön megértette.

A Fiú körül lassan, de észrevehetően összezárult a vörös hártya köre. A bíborszínű massza minden oldalról közeledett, eljutott a szörnyű föld alatti robbanás centrumához, amely felgyújtotta a Fiút, s ahol most hatalmas, helyükből kifordított és megolvadt kőtömbök emelkedtek. A mély, fekete tölcsér felett füstfelhők törtek a magasba.

– Ellep – folytatta Jurkovszkij. – Összegyűr, széttapos... El kell menni.

– Hová? – Bikov körbepillantott a látóhatáron: a málnaszínű hártya mindenfelől közeledett.

Jurkovszkij nagy nehezen felegyenesedett, Daugéhoz hajolt, s óvatosan hóna alá nyúlt.

– Fogd, Alekszej! Bezárkózunk a Fiúba. Lehet, hogy ott ki tudjuk várni...

Johanics panaszosan felnyögött, amikor átpréselték a szűk nyíláson. A zsilipkamrában még borzasztóan meleg volt, melegebb, mint kint.

– Uramisten! – állapította meg kétségbeesetten Alekszej Petrovics, amikor a hőmérőre pillantott. – Kilencven fok!

Leheveredett a felizzott padlóra, s Daugét magára húzta. Jurkovszkij sietve megpróbálta bezárni a nyílást. Ez azonban nem sikerült: mind a nyílás, mind a fedőlemez elveszítette eredeti alakját. Valahogy mégis rögzítette a nagydarab, forró műanyag lemezt, majd kinézett a résen.

– Mindjárt felmászik a terepjáróra... Nem kerüli ki az akadályokat, felmászik rájuk... Majd meglátjuk.

Ellépett a réstől, s leült a sötétben. Alekszej Petrovics hallgatott, a kinti zajokat s Dauge hörgését figyelte, érezte, ahogy az elviselhetetlen forróság a hátát perzseli. Halálra vannak ítélve. A Fiú elpusztult, nincs élelmük, oxigénjük, vizük... Johanics rosszul van, borzasztóan rosszul. Mit tehetnének érte? Legalább valamit, az sem baj, ha nem lesz hasznára, de legalább tegyenek valamit, ha más nem maradt hátra...

A Fiú megrázkódott, a résen áttörő vörös fény erősödött. Csikorgás, recsegés hallatszott – a vörös hártya felkúszott a megnyomorított terepjáróra.

Fél óra múlva a hőmérséklet hatvan fokra csökkent, Alekszej Petrovics óvatosan lehúzta Daugéről a sima sisakot, s félig nyitott ajkai közé öntött egy korty narancslevet. Johanics félrenyelt, kinyitotta szemét, tekintete tele volt szenvedéssel. Bikov megsimogatta barátja borostás arcát, s ismét visszatette a sisakot fejére.

– Hol vagyunk?

– A Fiúban, Johanics báratom... Megsebesültél.

– Úgy fáj... A lábam... Mi történt, miért van sötét? Miért nem haladunk?

– Robbanás történt, Johanics – felelte Jurkovszkij, s elhallgatott, nem volt elég ereje, hogy végigmondja, amit akart.

– Igen... robbanás... Emlékszem. A földhöz vágott és összeégetett... Vlagyimir, te érted, mi ez?... A föld alatt felrobbant egy atommáglya... Emlékszel... vitatkoztunk rajta... Nem volt szerencsénk... Éppen alattunk...

Dauge szaporán, szaggatottan lélegzett. Alekszej Petrovics teljesen kinyitotta az oxigéncsapot.

– Jó, jó... Még... – Dauge mélyeket és mohón lélegzett. – Hol van Jermakov? Miért hallgattok? Alekszej! Mi történt?...

– Grisa, a Fiú elpusztult... – Jurkovszkij hallgatott egy darabig, majd lassan végigmondta: – Jermakov is meghalt...

Dauge hangja elcsuklott, s a geológus ismét elveszítette eszméletét. A Fiú remegett... valami megcsikordult a páncélon, a rosszul zárt ajtó résein vörös fény vetődött be. Jurkovszkij hirtelen halkan megszólalt:

– Griska, Griska, térj magadhoz! Elmegyünk innét...

Karon viszünk magunkkal! Grisa!

Dauge reszketve, félálomban hívogatta Masát, és sírt.

– Masa, Masa... ne menj el! Mindent miattad... mindent. Élet, becsület... Masa, senki nem fog jobban szeretni, mint én... Minden elmúlik, minden hazugság a szerelmemen kívül... Bogdán... Kár a Fiúért... Egyedül én... Félek... Halál... Fá-áj!

Majd kis hallgatás után örömmel:

– Igen így... Igen, igen... Milyen gyengéd, hűvös a tenyered... Nagyon fáj, Masenyka... Boldogságom, csodám... Nem kell, hallgass, mindent értek, semmi nem számít... Még, még... Kedvesem... Borostás vagyok... Nagyon fáj, Masenyka... Ma-asa!

Jurkovszkij felpattant, imbolygott a lámpa fényében.

– Megölöm! A disznó! Aljas némber!

Hosszasan és durván káromkodott. Bikov levette Dauge sisakját, és a szájához szorította az oxigéncsövet, és barátja arcát nézte. Az élet kezdte elhagyni ezt az arcot, orcái beestek, szeme elhomályosult. Ajka már alig mozdult.

– Ma-asa... – Bikov csak ennyit tudott kivenni szavaiból. És még ezt: – Fázom... Fáj... Ma-asa...

Inas kis teste lázasan reszketett, mintha csontig hatoló hideg kínozná.

Bikov tenyerébe fogta bajtársa erőtlen, sisakos fejét, s magához szorította. Dauge elhallgatott.

– Meghalt? – kérdezte idegen hangon Jurkovszkij.

– Nem tudom.

– Meghalt, meghalt. Grigorij Johanovics Dauge, a híres szovjet űrhajós-geológus meghalt a Vénusz ostroma közben. Johanics meghalt.

– Nem halt meg – mondta Bikov a ritka lélegzetvétel halk hangját figyelve.

Jurkovszkij a nyíláshoz lépett, rátámaszkodott, s alig hallhatóan mondta:

– Hat év együtt... A Hold, a Mars pusztaságai... Hat év... Váratlanul erőteljes, határozott mozdulattal kinyitotta az ajtót. Köröskörül éjszaka volt, sötétség... Messze-messze, saját erejétől reszketve, dübörgött az Urán Goikonda, s a látóhatár fölött füstös, tűzzel átitatott hajnalpír terjedt szét...

Százötvenezer lépés

Hárman maradtak.

Dauge nem tért magához. Bikov és Jurkovszkij nagy nehezen kicipelték a szabadba, s egy ideig mozdulatlanul álltak, képtelenek voltak elhagyni a szörnyű helyet. A föld változatlanul remegett. A vörös hártya eltűnt. Még láthatták a vörös szőnyeg maradványait a föld alatti robbanás kivájta tölcsér felett, úgy húsz méterre a fiútól; a hártya mohón és sietve húzódott vissza a feneketlen résbe, s lassan kihunyt a lila ragyogás. Sötétebb lett. Bikov már emelte volna a géppisztolyát, hogy búcsúzóul egy sorozatot engedjen el, de meggondolta magát, s visszaejtette. Mindössze egyetlen nyomjelzővel teletöltött tár maradt – hatvan lőszer –, előttük pedig vagy száz kilométer út a homoksivatagban, szurdokban, mocsárban... Száz kilométer, százezer méter, százötvenezer lépés, s mindegyik valami ismeretlennel fenyeget.

– Dísztűz! – követelte rekedten Jurkovszkij, és Bikov géppisztolyát felkapva rövid, fukar sorozatot engedett a magasba...

A zsilipkamrában talált szelén-cérium szövetből valami hordágyszérű alkalmatosságot ügyeskedtek össze, s ráfektették Daugét. Tartós és jó anyag, még arra is jutott belőle, hogy tetőtől talpig becsavarják vele Johanicsot.

Az erős széllel szemben lépdeltek a vaksötétben, melyet csak ritkán világítottak át a hideg, kék felvillanások. Ezekben a pillanatokban Bikov maga előtt látta Dauge himbálódzó sisakját a hordágyon, Jurkovszkij imbolygó, fekete hátát, a halott homoksivatagot, a világos fénycsíkokkal vegyesen, alacsonyan szálló, súlyos felhőket. A ragyogás lassan hunyt ki, s ismét sötétség köszöntött be, lábuk homokba süppedt, szél süvített a fülhallgatójukban...

Nem beszélgettek egymással. Nehezen kaptak levegőt, mert takarékoskodtak a folyékony oxigénnel, s a külső levegőt szívták be, ami oxigénszűrőn keresztül jutott hozzájuk. Ez a levegő forró volt, és alig volt oxigéntartalma, fojtogatta őket, görcsösen ásítottak tőle, s közben mohón tátogattak cserepes ajkukkal...

Szomjúság! Mintha homokkal és porral lenne tele torkuk, nyelvük pedig nehéz, száraz, alig forgó kő. S itt, közvetlenül a szájuknál – elég ha csak kinyújtja ajkát – ott a hideg citromlé... savanykás, illatos... Csak egy kicsit le kell hozzá hajtani a fejüket... s kiszáradt ajkaik közé venni a hűvös ebonitcsövecskét... s egy jót szívni belőle... Bikov már érzi, hogyan szorítják össze fogai a sima ebonitcsövet... Csak egy picit... Egy kortyot, csak egy kortyot... Csak megnedvesíteni a nyelvet...

Nem szabad! Meg kell tenniük százötvenezer lépést. Még legalább százezer hátramaradt... és Grisa... Bikov ajkát nyalogatja. Arcától öt centiméterre ott a fekete, hűvös csövecske...

Voltaképp mi szükségük erre? Arra, hogy menjenek és kínlódjanak... A magukét megtették. Messze mögöttük ott táncol a Golkonda fénye az irányjelző tornyok sima acélfalán. Hamarosan, lehet, hogy nagyon hamar, űrrakéták szállnak le itt, s jókedvű és vidám emberek kezdik meg az igazi ostromot. Erősek, egészségesek, és korlátlanul sok, friss, hűvös citromlét isznak majd. S a Golkonda megadja magát. Ennek már semmi köze a két elcsigázott árnyékhoz a szilikátöltözékben. Mi az, ami meggátolja, hogy a földre rogyjanak, hogy kedvükre teleigyák magukat a hűvös itallal, s elaludjanak a homokban?

Ez így igaz... Jó lenne elheveredni, kinyújtani erőtlen lábukat, teleinni magukat s elaludni. Hadd emeljen föléjük homokdombot a fekete szél... Először azonban le kell venni nyakukból a géppisztolyt.

Ugyan, pokolba vele! Mi szükség van rá itt, a halott homoksivatagban! Itt már régen minden kihalt: mindenki számára világos, hogy ebben a sivatagban a legjobb az lenne, ha lefeküdnének, teleinnák magukat – több mint fél liter van még a termoszban! – s megvárnák, amíg a homok betemeti őket.

Igaz, ott vár még rájuk a mocsár, ahol fegyver nélkül nem boldogulnak. S ott ül a Hiuszban Mihail Antonovics. Várja őket, álmatlanság kínozza, órákon át ül a rádiónál. Nélkülük nem repül el, nem repül el, amíg nem kap valamilyen hírt felőlük... lehet, hogy ő maga indul a keresésükre, megsértve ezzel minden utasítást. Hiszen nem tudja, nem tudja, hogy képtelenség Itt élni, ha nem áll rendelkezésedre óriási, óriási mennyiségű friss, hűvös víz tartalékban...

Nem szabad lefeküdni! Grisát oda kell vinni. Mihail Antonovics vár. S Krajuhin is. Mahov is, az a hidegvérű mérnök a Ciolkovszkíjról, az a lány Ashabadban... Minden ember, az egész kedves bolygó vár. Nagyon rossz lesz, ha Itt leheverednek és elalszanak... El lehet odáig jutni, el lehet jutni... „Bár nincs kedvedre – mégis kell!” mondogatta Johanics.

...Már több mint egy napja járják a süppedős homoksivatagot, s a szél akkora erővel fúj, hogy csak nagy nehezen tudnak állva maradni... Az utóbbi napokban csak egyszer ettek. S inni is csak egyszer ittak. Jurkovszkij elzuhan, elejti Daugét. Bikov megpróbál segíteni neki. „A pokolba!” – hörgi rekedten a geológus. Hogyan juthatnának a „pokolba”, ha képtelenek a rakétáig eljutni? Mindössze százezer lépés maradt, vagy egy kicsivel több... Bikov leül Jurkovszkij mellé, és vár. Várni azonban nem szabad! Az idő – víz, a víz pedig – élet. Bikov lökdösi Jurkovszkijt. A geológus csak nyöszörög.

– Menjünk, menjünk, Vlagyimir Szergejevics! Alig maradt már hátra.

Jurkovszkij válaszul csak nyög, de nem mozdul. Ekkor Bikov föléje hajót, kitapogatja az oxigéncsapot, s néhány másodpercre kinyitja. Jurkovszkij mohón kapkodja a levegőt, majd lassan, imbolyogva feláll. Alekszej Petrovics segít neki.

Már negyedik napja úton vannak. Az első nap sivatag volt – Jurkovszkij ekkor zuhant el először, s nem akart felállni. Bikov oxigént adott neki. A második nap... hm... a második nap? Igen, majdnem belezuhant egy futóhomokba vájt mélyedésbe, s Jurkovszkij csak nagy nehezen húzta ki. Még sokáig, vagy egy óráig pihentek ott, s citromlét ittak. Grisa is mintha könnyebben vette volna a levegőt, bár nem tért magához... Jó kis nap volt... Na és, milyen volt a harmadik nap? Igen, amikor karjuk elzsibbadt, erőtlen, érzéketlen lett. Sem felemelni, sem megtartani nem tudták a hordágyat. Grisa háromszor, ötször olyan nehéznek tűnt, mint addig. Hurkot kötöttek, s a nyakukba vették a sebesültet a hordágyon. Azután amíg aludtak, homokdűnét fújt köréjük a szél. S ma, amikor elkezdték a menetelést, megint csak befútta őket. Alig tudta kiásni Jurkovszkijt és Daugét... Úgy bizony, harmadik napja mennek! S naponta átlagban harmincezer lépést tesznek meg. Bikovnak van egy lépésszámlálója. Már százezret megtettek – s az egész távolság lehet vagy százötvenezer. Tehát még ötvenezer lépés maradt.

Megnézték Dauge égési sebeit – bőre lehámlott, fekélyei véreznek... Bikov, ahogy tőle telik, bekötözi a lábát... Majd leveszi Jurkovszkijról a hátizsákot, abban vannak Dauge termoszai. Úgy tűnik, mintha Jurkovszkij titokban kétszer ivott volna belőle.

Ötvenezer lépés...

Bikov cipel mindent. Jurkovszkij ismét elzuhant – a kékes villódzás bizonytalan, remegő fényt áraszt sötét, elnyúló testére.

– Állj fel!

– Nem...

– Állj fel, ha mondom!

– Nem tudok!...

– Állj fel, különben megöllek! – üvölti hangját megfeszítve Bikov.

– Hagyj itt engem és Grisát! – hörgi haragosan Jurkovszkij. – Menj egyedül.

Végül mégis feláll.

Bikov a fáradtságtól félig lehunyt szemhéjain át látja hosszú és esetlen árnyékát – az árnyék imbolyog és rángatózik. A szél irányt változtat – most a hátukba fúj, segít nekik a haladásban, de amikor elcsendesül, testük elviselhetetlenül nehéznek tűnik. Még jó, hogy nincs fekete vihar... Jurkovszkij megint összerogy, mozdulatlanul fekszik, ujjai a nagy szemű homokba túrnak. Észak felé lassan olvad el a hajnal.

– Felállni!

Az egyik pihenő alatt az elcsigázott és erejét vesztett Bikov elaludt, s meghagyta Jurkovszkijnak, hogy őrködjék. A negyedik napon nem többet mint tizenkétezer lépést tettek meg. Amíg Bikov aludt, Jurkovszkij levette magáról a kakaós és citromleves termoszokat, lehúzta válláról az oxigénes palackot, mindezt gondosan a félig üres zsákra rakta a hordágy mellé, majd a sisakot valahogy a fejére rakva, éjszaka elkúszott a homoksivatagba, hogy meghaljon. Bikov éppen időben ébredt fel. Abban a pillanatban akadt a geológusra, amikor az, érezve, hogy nincs már ereje továbbkúszni, lefelé cibálta fejéről a sisakot, ami azonban beleakadt valamibe. Bikov a vállára vette Jurkovszkijt – egyikőjük sem szólt egy szót sem –, s visszavitte a pihenőhelyre. Segített neki felerősíteni sisakját, visszailleszteni a ballonokat, majd így szólt:

– Aludni akarok, szörnyen elfáradtam. Add a szavadat, hogy amíg alszom, nem szöksz el...

Jurkovszkij hallgatott.

– Rettentően szeretnék aludni, rettentően... Miattad nem tudok elaludni, Vologya...

Jurkovszkij makacsul hallgatott, s gyűlölködve szipogott bele a mikrofonba.

– Engedd, hogy aludjak egyet, Vologya!... Ha felébredek, majd megbeszélünk mindent. Kérem, Vlagyimir Szergejevics...

– Rendben – egyezett bele hirtelen Jurkovszkij. – Aludj csak, Alekszej, minden rendben.

Bikov még akart mondani valami biztatót, de már nem volt hozzá ereje, álomba zuhant...

Ismét bíborszínű felhők borítják be az eget. Vad szél fúj észak felől, segíti haladásukat. A felhők a Golkonda felől érkeztek, amíg Bikov aludt. A látóhatáron forgószelek kígyószerű szalagjai imbolyognak – minden olyan, mint három héttel azelőtt, amikor a Fiú sebesen száguldott a széllel szemben az Urán Golkonda, a pusztulása felé. A Fiú most már halotti mozdulatlanságba dermedt, beleolvadt a megüvegesedett homokba, hatalmas és félelmetes páncéldarab, a Nagy Út bekormozódott emlékműve. Parancsnoka örök álomra hajtotta fejét, valahol a sziklák között lelte furcsa halálát Bogdan Szpicin... Az expedíció azonban még nem ért véget. Nem ért véget!

Bikov valahányszor felébredt kínzó álmából, iszonyatos gyűlöletet érzett Jurkovszkij iránt. A geológus képtelen volt cipelni a hordágyat. Gyakran el-elzuhant, s elejtette Daugét, Még egyszer megkísérelt elmenekülni a homoksivatagba. Jurkovszkijt azonban nem hagyhatja el! Vele együtt elvesznének a drága ismeretek, annak az embernek az ismeretei, aki tanulmányozta a Golkonda vidékét. Ez a vakmerő fickó, költő és „szépfiú” el kell, hogy jusson a rakétáig, Ő majd átadja az embereknek a Golkondát, a mesés homok-síkságot, ahol a homok az aranynál, platinánál is értékesebb...

Bikov nagy nehezen áll talpra. Kinyitja az oxigéncsapot: mohón nyeli a levegőt, s sietve tízig számol. Ennyire feltétlenül szüksége van, különben képtelen lépdelni, lába nem engedelmeskedik. Lassan letérdel, s köhécselve a vállára dönti Dauge ernyedt testét. Jurkovszkij tovább ül a homokban – a szél néhány óra alatt apró töltést fújt köréje.

– Tudod, Bikov, ez nem járja – jelentette ki rekedt, de nyugodt hangon. – Erre nem vagyok hajlandó...

Bikov legszívesebben darabokra tépné, de nincs ereje, s ezért csak ijesztően rekedt s rozsdás hangon ennyit mond:

– Elég a fecsegésből!... Felállni!

– Hagyj itt minket. Miért kínzód magad? Te is elpusztulsz, és...

– Nem a te dolgod! Felállni! Előre! Jurkovszkij habozik.

– Mi az? Tán a hősök babérkoszorújára áhítozol?... A mártíréra? Te, hólyag! Magam előtt foglak hajtani, amíg magam is össze nem esem! Ha pedig összeesem, te magad kúszol tovább! Megértetted?! Felállni!

S Jurkovszkij feláll. Remek, nagyszerű fickó! Igazi szovjet ember, még ha egy kicsit... Az ötödik kilométer után Bikov már többé nem gyűlöli, a tizedik után pedig mint testvérét szereti. Hallgat a csibész, se szó, se panasz nem hagyja el ajkát, pedig a haja hullik, bőre repedezik, s arca feketébb, mint a sivatag. Imbolyog... Kedves barátom, eljutunk, feltétlenül eljutunk oda! Nézd csak, már tíz kilométert végigtapodtunk. Előre! Előre!... Egy lépés, még egy, a harmadik...

Jurkovszkij ezt dünnyögi:

– Ide süss, Alekszej... Arra az esetre, ha mégsem jutnék el... Ami a Tahmaszib-rejtélyt, a Vörös Kört illeti... Azt hiszem... biztos vagyok benne... Ezek baktériumok. Baktériumtelep. De nem a mi baktériumaink. Másfajta élet... nem szerves. A sugárzásból léteznek. Elnyelik a radioaktív sugárzást, s ennek energiájából élnek... Hallod, Bikov?

Igen-igen, hallja. „Baktériumok és sugárzás...”

– Összegyűlnek a hely körül, ahol atomrobbanásra kerül majd sor – folytatja Jurkovszkij. – Kört alkotnak... Vörös Kört... és várnak. A Fiú egy ilyen helyre került. S alatta végbement a robbanás. Földalatti nukleáris robbanás, Ezek a baktériumok érzik, hol történik majd robbanás, oda gyülekeznek és várnak... A bomlási anyagok igen aktívak... belaknak belőlük... Hallod? Majdnem biztos vagyok benne... Igen, Bikov hallja. A sziklavonulat mentén lépdel, s mindent hall. Végül is hol van a szurdok? Valahol itt kell lennie... Víz...

– Mondd meg mindenkinek, hogy óvakodjanak a Vörös Körtől. Ahol a Vörös Kör, ott föld alatti robbanás lesz. Átadod? Hallod?

– Igen, igen... átadom... Te magad adod majd át!...

Egy lépés, még egy, a tizenötödik...

A hatodik nap elérték a hasadékot. A bejáratát csak nehezen találták meg. Bikov Jurkovszkijt és Daugét a kőfalnál hagyta, és sokáig barangolt, amíg megtalálta az átjárót. A sötét nyílást benőtték a szúrós cserjék, s félelmetesen tátogott a lángoló égbolt vörös fényében. Bikov Jurkovszkij hoz fordult, Daugét a vállára vette, elindult a fal mentén, s közvetlen a szurdok bejáratánál a földre zuhant. Tudata ki-kihagyott, visszajött, majd ismét eltűnt, mint a szélrohamok, s a gomolygó sötétségen keresztül hallotta, ahogy Jurkovszkij a szavakat elnyelve rekedten kiáltozta:

– Te galád! Még visszajövünk... Eljövünk ide! Megfizetsz a halottainkért, szenvedésünkért! Átkozott bolygó! A hasznunkra leszel, a földi emberek hasznára, fényt, életet fogsz adni... Acélba, betonba bilincselünk! Dolgozni fogsz nekünk!

– Elég volt – állította meg őt Bikov, s egy ráncos kőre támaszkodva felállt...

Már képtelenek továbbmenni. Kúszni viszont még tudnak. Négykézláb kúszni s maguk után vonszolni Daugét. Ez jóval könnyebb, mint a hátukon cipelni. Jurkovszkij is kúszik...

Bikov megáll, bekapcsolja lámpáját, és körülnéz, Jurkovszkij itt van. Mögöttük mozdulatlanul hever Johanics teste, széttárt könyökével a homokba túr, sisakja vakon mered rájuk. Hátizsákból font szíj köti őket egymáshoz. Figyelni kell ezt a szíjat, egyszer már kioldódott, s Bikov messzire előrekúszott. Vissza kellett térniük, és megkeresni Jurkovszkijt, aki tehetetlenül kerengett a szurdok közepén. Úgy látszik, elveszítette látását. Amikor azonban belekapaszkodik a szíjba, nem marad el...

Íme, a Fiú nyomai, megfeketedett, összeráncosodott liánok, melyek kődarabokkal együtt szakadtak ki a sziklából. A szurdokot Ismét benőtte a cserje, de át lehet jutni. Mindössze néhány ezer lépés maradt...

Bikov leül, zsibbadt lábát maga alá húzza. A bőr teljesen lekopott térdéről, mégis valahogy nem érez fájdalmat. S nagyon jó, hogy nem érez.

– Ott a mi mocsarunk, Vologya. Alig van már hátra. Gyerünk!

– Gyerünk! – biztatja magát Jurkovszkij.

– Nos, előre? – kérdi Bikov.

– Előre! – hagyja rá a geológus.

...Az ingovány ragyogó ködében különös, fehéres színű növények hajladoztak. Sűrűn benőtték a mocsarat, s át kellett préselniük magukat vastag és síkos törzseik közt. Az ingovány cuppogott, csámcsogott, nedves, sáros ajkával beszívta őket. Az utolsó, döntő roham előtt hosszabb pihenőt tartottak, s Bikov elővette Dauge aranyat érő, féltve őrzött termoszát – utolsó reményük és támaszuk. A termoszban közel két liter narancsszörp van, s Jurkovszkij hangtalanul, némán felnevetett, amikor az érdes, fekete ballon megjelent a lámpa fényében. Bikov megengedte Jurkovszkijnak s magának is, hogy öt korty életet vegyenek magukhoz, s egy egész pohárral öntött Dauge szájába is. Majd felváltva aludtak három-három órát, s ittak még öt kortyot...

A Daugét a vállán cipelő Bikovot beszippantotta a mocsár, s Jurkovszkij cibálta ki őket. S ami a legmeglepőbb, rögtön megtalálták azt a helyet, ahol egy hónapja a Hiusz leszállt.

A Hiusz azonban nem volt ott...

A helyén – széles, hatvan méter átmérőjű, szilárd, aszfalt borította tisztás terült el. Középpontjából hosszú repedések futottak szerteszét, s áttörtek rajtuk a vastag, síkos, fehér törzsű növények vad indái...

Hiusz versus Venus

Mihail Antonovics a világon azt szerette legjobban, ha altaji nyaralójának kertjében üldögélhetett, ahol egy nagy, sűrű lombú égerfa alatt kimondottan az ö számára állítottak fel egy kis asztalt, s könyvekkel körülbástyázva magát, dolgozhatott, kényelmesen, jóízűen és módszeresen. Az űrhajózás egyes elméleti kérdései foglalkoztatták, s már régóta dédelgette magában, hogy ír egy kisebb terjedelmű, az ezen a területen az utóbbi húsz évben elért legfontosabb eredményeket rendszerező könyvet.

Képzettségét tekintve matematikus volt, a leningrádi egyetem műszaki-matematikai karát végezte, s kezdetben az Űrhajózási Intézetben dolgozott. Nagyon szerette munkáját, óriási élvezetet szerzett neki, tolla alól szinte mindig nagyon bonyolult, de többnyire elegáns, szép képletek kerültek ki, melyek tele voltak mély értelmű gondolatokkal. Kiváló munkaerő volt, ritkán tévedett.

Önmaga számára is váratlanul merült bele az akkortájt újdonságnak számító atommeghajtású, impulzív rakéták automatikus irányításának matematikai problémáiba. S ez megszabta további sorsát. A céltudatos Krajuhin bevonta őt széleskörű tevékenységébe, rávette, hogy végezze el az űrhajós-navigátoriskolát, s elsők között küldte próbarepülésre az aszteroid övezeten túlra. Ez úgy tizenöt éve lehetett.

Mihail Antonovics megfordult a Holdon, a Marson, sőt még az aszteroidok övezetében is, kiváló navigátor lett belőle, töméntelen kalandot élt át, olyasmit is látott, amit az Űrhajózási Intézet alkalmazott matematikával foglalkozó tudományos munkatársa álmában sem láthat. Mégis a világon legjobban az tetszett neki, ha terebélyes fája árnyékában ülhetett, s zizegő borítójú, vastag könyvekben lapozgathatott, a matematikai titkosírás elegáns jeleivel róhatott tele fehér papírlapokat, s közben önkéntelenül hallgathatta feje fölött a lomb zúgását, amikor a vakító nap mozdulatlanul lebeg a tiszta kék égbolton. Gyengéd, meleg szellő fújdogál, az asztal alatt, egy vödörben, mesterséges jég darabjai között hűl egy üveg ásványvíz, a ribizkebokrok között felesége és lánya befőznivalót szed, a fia pedig – igazi istencsapása a kölyök – természetesen egy hangyaboly mellett telepedett le, s hangos gügyögéssel fejezi ki meglepődését... Az égbolt tiszta, felhőtlen kék, s egy szivárványos szárnyú szitakötő mászik a kék csésze peremén... Csudálatosán jó így élni.

Mihail Antonovics, miután elbúcsúzott társaitól, még sokáig álldogált a zsilipkamrában, könyökével a nyitott ajtó keretére támaszkodott, s nézte, hogyan tűnnek el a gomolygó ködben a Fiú hátsó jelzőlámpái, miközben a jármű belemerült az Ingovány dzsungelébe. A tények eltűntek, s tüstént sötétebb lett – a Hiusz navigátora magára maradt.

Elmúlt egy nap, s a mocsár felett tompa, nappali fény gyúlt ki. A félhomály rózsaszínbe öltözött. A mocsár viszont változatlanul eregette gőzeit. A tapadós, érezhetően sűrű köd puha, nesztelen hullámokban emelkedett az iszapgejzír fortyogó felülete fölé, nehéz függönyként lebegett az űrrakéta fölött, sűrű gomolyagokkal vonta be a gigászi növények fehéres törzsét, a halovány színű gombákat, a fázósan reszkető harmatfüveket s még valamilyen színtelen, különösen torz és összetört növényeket. A vöröses félhomályban törzseik hol előtűntek, hol eltűntek, s mintegy álomnak látszott, ahogy egyre csak úsznak és úsznak, de sehogy sem tudnak elúszni és eltűnni. Néha meleg eső szemerkélt, a sötétség sűrűbb lett, s a forró források acsarkodó bugyborékolását elnyomta a lehulló esőcseppek egyhangú susogása.

Mihail Antonovics végigjárta az űrhajót, kicserélt néhány, leszállás közben megsérült műszert, ellenőrizte a rádió működését, s gondosan kitakarította társai kajütjeit. Dauge párnája alól kihullott egy csomag kékesfehér lap vörös szegéllyel – írógéppel Irt levelek voltak, Mária Szergejevna levelei. Mihail Antonovics gondosan összerakta őket, s elrejtette a kis szekrényben. Jurkovszkij kajütjében vastag, fekete bőrkötésű füzet hevert. Mihail Antonovics megismerte – Vologya immár jó néhány éve ide írogatta verseit. A telefirkált oldalakat fregattok rajzai s büszke férfiak profilból készült, kivétel nélkül görbe orrú arcképei díszítették. Az utolsó vers Így kezdődött:

Ó, kedvesem! Megszürkült őszöm útitársa!

Te nem feledsz? Te emlékszel? Te vársz?

S noha mind a négy strófa (ugyanebben a szellemben) vastagon át volt húzva, s a szerző határozott megjegyzéseitől tarkállott (a kommentárok között a legkorrektebb kifejezés az volt, hogy „ócskaság, nyálas vacak”), Mihail Antonovics sóhajtott, leült az ágy szélére, végigszaladt néhány soron, s kezeslábasa zsebébe dugta a füzetet – jó lesz alvás előtti olvasmánynak. Jurkovszkij sohasem csinált titkot belőle, hogy verseket ír, főként nem közeli barátai előtt.

Az első nap az összeköttetés rossz volt, a készülék hallgatott, s Mihail Antonovics hiába üldögélt órákon át a mikrofon előtt, hiába csavargatta az állomásbeállítót, s dünnyögte reménykedve:

– Fiú, Fiú... Itt a Hiusz! Válaszoljatok! Miért nem válaszoltok? Fiú, Fiú, itt a Hiusz! Hallgatlak titeket...

A Fiú nem felelt, az éter viszont egyszer titokzatos jeleket sodort a Hiuszhoz: három pont, vonás, pont, három pont, vonás, pont... A meglepődött navigátor hasztalan próbált kapcsolatba lépni az ismeretlen balesetet szenvedettel, s csak néhány nappal később Jermakov magyarázta meg neki, hogy a hősi halált halt Bondepadhaj űrhajójának az irányjelzése volt ez.

Amikor zizegés, süvítés és recsegés közepette az éterben felcsendült Jermakov nyugodt és kimért hangja, Mihail Antonovics ujjongott, akár egy kisgyerek. Ettől a pillanattól kezdve a kapcsolat helyreállt. A parancsnok közölte, hogy minden rendben. A célt elérték. A Golkonda összes pokoli eszközével ellenáll, a kutatások mégis sikeresen folynak. A geológusok egész nap dolgoznak, sok anyagot gyűjtöttek, Szpicin és Bikov a segítségükre van.

– Úgy-úgy – mondta Mihail Antonovics, s vidáman bólogatott. – Üdvözlöm őket, Anatolij Boriszovics, adja át nekik üdvözletemet!

A Fiú legénységét most annyira leköti a kutatómunka, hogy többnyire Jermakov fog beszélni Mihail Antonoviccsal. Kissé megsérült a lába – ezért nem vehet részt a szabadban zajló munkákban.

– Ajajaj! – nyugtalankodott Mihail Antonovics. – Hogyan történhetett ez? Hogy lehet ilyen vigyázatlan!

Néha Alekszej Petrovics beszélgetett a navigátorral. Szavai szerint Bogdan képtelen volt ügyeleteit a Hiusz jelentkezéséhez igazítani. Micsoda balszerencse! Mihail Antonovics kesergett, kérte, hogy adják át neki külön üdvözletét, nagyon kedvelte Bogdant, a többieknél is jobban. Régi barátok! Tizenöt esztendő – nem tréfadolog!

Az éter azonban gyakran hallgatott, csak elektromos kisülések recsegtek a nyugtalan légkörben. A bánat és a magány nyomasztotta Krutyikovot. Nagyon rossz, ha nincs kivel beszélgetni, nevetgélni, vitatkozni. Még ebédelni is unalmas egymagadban – valahogy nem megy le a falat a torkodon. Mihail Antonovics megpróbált dolgozni, de egy sort sem tudott papírra vetni. Olvasni próbált. Kezdetben vonzotta ez, a Hiusz könyvtárában sok jó könyv volt, s Mihail Antonovics az utóbb időben ritkán olvasott szépirodalmat – a munka lefoglalta minden percét, még szabadidejét is. Ez a lelkesedése azonban nem tartott sokáig: zavarták állandóan a társai és család körül forgó gondolatai...

Az unalom kihajtotta az űrhajóból. Egyszer, amikor megsértette a parancsnok szigorú parancsát, aki megtiltotta, hogy különösebb indok nélkül elhagyja az űrhajót, fogta a géppisztolyát, s kilépett a bejárati nyíláson a gomolygó ködbe. Több mint egy óráig bolyongott zsurlók dzsungelében, az ingovány minden nyögésére rémülten körbepillantott, szedett a gyűjtőkonténerbe néhány érdekes példányt a helyi növényvilágból – fehéres vízinövények maradványait, fiatal gombák kerek, foszforeszkáló sapkáit, s egy különleges dobozba próbát vett az undorító iszapból. Majd amikor az ingoványba süppedve s a gigászi növények törékeny, síkos száraiba kapaszkodva megpróbált kiszabadulni, mindezt elveszítette. Miközben kimászott, a géppisztolyát is ott hagyta! A vöröses ködben sokáig kereste fegyvertelenül az elvesztett űrrepülőt. Ezután megfogadta, hogy többé nem hagyja el biztonságos menedékhelyét, s beérte azzal, amit a Hiusz küszöbéről láthatott és hallhatott. S az igazat megvallva, így sem szűkölködött új élményekben...

Egyszer egy hatalmas lény, bőre tompán csillogott, rekedtes hangon nagyokat fújtatva kikúszott az ingoványból, rút, hályogos szemével a dermedten álló navigátorra meredt. Mihail Antonovics magához térve fegyvere után nyúlt, a különös vendég azonban már eltűnt, elveszett a ködben. Hatalmas, lilás csigák kúsztak az űrhajó felületén, mélyeket sóhajtoztak, nehézkesen lezuhantak, s beásták magukat az iszapba. A vöröses félhomályban néha széles árnyékok lebegtek a feje felett. Egy húsevő növény darabokra szaggatott egy kétségbeesetten vergődő, gigászi hernyót; a homályban valami rekedt, megfeszített hangon kiabált; a ködben egymásba kapaszkodó, szőrös gomolyagok sora úszott el – rebegő, tapadó fonalak hajladoztak, az óriási láncnak se vége, se hossza nem volt. Mihail Antonovics bezárta a bejárati nyílást, és aludni tért, nem tudta kivárni a szörnyeteg végét. Egyszer, amikor a műszertábla előtt szendergett, az űrhajó könnyedén megingott. Felébredt, és kimászott a nyíláson, hogy körülnézzen. Az űrhajó mellett széles, ovális gödrök sötétlettek: a zavaros iszap gyorsan megtöltötte őket, nyilván egy szörnyeteg haladt el mellettük, meglökte az űrhajót, ezeket a nyomokat hagyta maga után, és széles csapást vágott a növények dzsungelében.

Miután a zsilipkamrába bevezette a rádiókészülék jelzőrendszerét, nehogy elszalassza társai jelentkezését, Mihail Antonovics órákig üldögélt ott, ujját a géppisztoly ravaszán tartva, szemlélődött és hallgatózott. A Hiusz körül az aszfaltos teret gyorsan fehéres hínár nőtte be. A első napokban Mihail Antonovics figyelte, hogyan szorul összébb a bozót gyűrűje. Később, mielőtt elkezdte megfigyelését, minden alkalommal ablakot kellett vágnia a Hiusz testét beburkoló növényi falba. Az ingoványba mélyen belemerült űrhajót a bolygó különös és szörnyű világa vette körül, mely csupán tévedésből viselte a szerelem és szépség istennőjének nevét. A széndioxidból, ózonból és forró ködből álló légkör, a mérges nehézvíz, mely nagy mennyiségben tartalmazott deutériumot és tritionvizet, a nedves forróság, mely a száz Celsius-fokot is elérte; a flóra és fauna, melynek már a látványa is kizárta, hogy élelemként fel lehet használni...

– Jó, hogy a ti Golkondátok nem hasonlít erre az ingoványra – mondta Mihail Antonovics Jermakovnak.

Jermakov válaszul csupán köhintett.

A vénuszi nap forró félhomályában vakítóan felvillanó, távoli tüzecskék bolyongtak, mélyeket sóhajtott a mocsár, síkos, csillogó spóraesőt lövellve, nagy dörrenéssel robbant szét a mesébe illő, hatalmas gombák szára. Lehet, hogy nem is spórák voltak, Mihail Antonovics azonban a saját szemével látta, ahogy ezek a rugalmas, öklömnyi nagyságú, lila gömbök a mocsárba zuhanva fehér csápokat eresztettek ki magukból. A szél fényesen csillogó ködöt sodort magával – halott-kéken gomolygó fellegei ránehezedtek a bozótra. Egyszer zivatar tört ki. A ködöt rebegő, zöldes felvillanások töltötték meg, a mennydörgések egybefüggő dübörgéssé olvadtak, a lekókadt növényszárak között gömbhullámok tüzet okádó, kékes golyóbisai ugrándoztak, forróság áradt, s hirtelen izzó vihar támadt. A Hiusz himbálódzni kezdett. Mihail Antonovics a nyilas keretébe fogódzkodva, meglepődve tapasztalta, hogy a hőmérő mutatója sebesen emelkedni kezdett, s már a kétszáz fokon is túl lendült. Az iszaphullám nekivágódott az űrhajó oldalának, s a navigátor elrepült a nyílástól. A sűrű latyakban forgolódva sokáig nem tudott felállni, lába meg-megcsúszott az iszapban, s amikor végre feltápászkodott, nem volt hozzá elég ereje, hogy bezárja a nyílást. A harmadik vagy negyedik próbálkozás után a nehéz fedőlemez a szél nyomására leverte őt lábáról, s elveszítette eszméletét. Félóra, az is lehet, hogy egy óra múlva tért magához. A hurrikán lecsöndesült, a zsilipkamra tele volt iszappal, a Hiusz körül kupacban állt a rothadt vízinövény.

Másnap Jermakov közölte vele Dauge betegségét. Az újság meglepte a navigátort. Úgy érezte, hogy ez az első csapás valami rossznak az előjele. Eljött a kudarcok időszaka. A Vénusz hadba szállt a bátor földi emberekkel. Mihail Antonovics néhány órát feküdt ágyában, s bámulta a műanyag szivacsborítású, sárga mennyezetet. Eszébe jutottak Tahmaszib önkívületben mondott, különös szavai. A navigátort a hideg rázta. A lázmérő 39 fokot mutatott, annyit, mint a beteg Daugénak. Krutyikov lerázta a hőmérőt, felült ágyán, s végképp megzavarodva forgatta fogai között üres pipájának szopókáját. Mi lehet ez? Lehet, hogy a betegség már itt van benne, megbújt, s vár... társai üres, kihalt űrhajóhoz térnek vissza, s még csak be sem juthatnak a rakétába. Biztos, ami biztos, nyitva kell tartani a bejárati nyílást. Igen, de mi lesz, ha valami szörnyeteg bekúszik a zsilipkamrába – hiszen aligha tudod onnan kikergetni...

Mihail Antonovics sóhajtozva szívta üres pipáját. Azután magánya óta először bement a fegyvertár helyiségébe, s megvizsgálta a jelzőrakétákat. Két félméteres acélszivar, melyet vastag zsírréteg borított, s melléjük a startszerkezet – nehéz, háromlábú állvány egy rúddal. A rakétát a rúdra kell illeszteni, be kell kapcsolni a kis műszert a stabilizátor mellett, s a rakéta indulásra kész... Itt van a távirányításos indító-szerkezet... Mindezt nem lesz nehéz megtenni. A navigátor megpróbálta felemelni a rakétát, erőt gyűjtött – igen, nem különösebben nehéz, egyedül is elbírja... Ha erős rohamok törnek rá, s az első után élve marad, fel kell engedni a rakétát. A Hiusz ideje szerint húsz óra nulla nullakor, így egyeztek meg Jermakovval. Azután pedig lesz, ami lesz – kinyitja a külső bejárati nyílást, és vár. Mihail Antonovics felállította a háromlábú állványt, majd alaposan megizzadva ráhelyezte a rakétákat, s elgyönyörködött munkájában. Egyszerre könnyebb lett a lelke.

Elmúlt a hosszú vénuszi nap, beköszöntött az éjszaka. A mocsár fölött ismét ködös sötétség terpeszkedett. A Fiú bizonyára már a vége felé jár útjának. Felállítják a jelzőállomásokat az új leszállótéren, begyűjtik az utolsó mintákat. Mihail Antonovics nemsokára a levegőbe emeli a Hiuszt, az irányjelzők adta irányba repül, s nemsokára találkoznak! Azután visszarepülnek a Ciolkovszkijhoz, s megint találkozás! Onnan pedig a Földre – s ismét találkozások, a legörömtelibbek!

Mihail Antonovics felidézi legelső visszatérését a világűrből. Virágok, zene, tömeg s közöttük Zója. Egészen fiatal még, Krajuhin intézetének vezető laboránsa. „Vezető laboráns” – tréfálódzott rajta Mihail Antonovics, s állandóan ezzel nyaggatta: „Ha te vezető laboráns vagy, milyenek lehetnek a vezetettek?” Szép, de szép évek voltak – a nukleáris impulzívrakéták felvirágzásának aranykora, a kor, mely olyan nagyszerű emberkét dobott a felszínre, mint Krajuhin, Privalov, Szokolovszkij... A kor, amikor az öreg Schreiber Novoszibirszkben kifejlesztette az „abszolút tükör” elméletét – ezt a csodálatos találmányt. Istenem, hogyan fogadták ötletét! „Örült öreg! Sötét alkimista! Idealista! Fantaszta!” Félrevonulva sugdolóztak: „Hi-hi! Abszolút tükör – ez olyan, mint a falra hányt borsó?” „Ostobák, sokkal rosszabb!” – mondta nekik akkor a megdühödött Krajuhin. Iszonyatos harc volt. Krajuhint majdnem leváltották erőszakosságáért. S végeredményként megszületett az „abszolút tükör”. „Hiusz versus Venus!” (Mihail Antonovics kimerítette latintudása kétharmadát, és vidáman dörzsölte a kezét.) Egyelőre minden jól megy! Pfuj, nehogy elkiabáljam!

A Fiú távozása utáni tizenkilencedik nap Mihail Antonovics rosszul lett. Ismeretlen hangra ébredt, felpattant ágyáról, sokáig fürkészte a kajüt félhomályát, míg végre rádöbbent, a saját hangja volt az. A feje iszonyatosan nehéz volt, ujjának hegyét ezer és ezer tű szurkálta. Ismét le akart feküdni, rövid időre elszundított, majd amikor felébredt, a lázmérőt kereste. Megmérte hőmérsékletét. Normális volt.

– „Fel, dolgozó nép...” – énekelte hamisan, s egyszerre ráébredt, hogy reggelente mindig akkor énekli ezt a dalt, ha rosszul van, hogy becsapja felesége éberségét, s eszébe jutott, hogy az expedíciók során ezt a dalt még sohasem énekelte.

Mi lehet rosszabb ennél, teljes magányban, üres űrhajóban megbetegedni?

Arra kényszerítette magát, hogy felkeljen, a folyosó acélfogódzkodóiba kapaszkodva felment a parancsnoki fülkébe, s leült a rádiókészülék mellé. A Fiú nem válaszolt.

– Ki kell szellőztetni a fejem – jegyezte meg hangosan Mihail Antonovics. – Beteg vagyok, ki kell szellőztetni a fejem.

Bizonytalan léptekkel végigment a folyosón, s megállt a kajüt előtt, ahol a szkafandereket tárolták. Körülnézett: a kerek, tompa fényű lámpaburák lágy világosságot árasztottak, a nehézfém falakon még itt-ott barna foltok sötétlettek, a rozsdaszínű penész nyomai, mely három hete hatolt be az űrhajóba. Mihail Antonovics egyszerre szinte fizikailag érzékelte a nyomasztó csendet, mely az üres folyosókon és a kihalt kajütökben megbújt – várakozás, a magány csöndjét.

– Kifelé, kifelé! Hadd szellőztessem ki a fejem! – dünnyögte a navigátor, miközben szkafanderét magára húzta.

Nagy nehezen jutott fel a felső zsilipkamráig. A sisak szokatlan súllyal nyomta a vállát, keze csak nagy erőfeszítéssel nyitotta ki a bejárati ajtót. A nyílás kitárult, s Mihail Antonovics inkább rázuhant, mintsem rákönyökölt a széles rés peremére.

Nem volt köd. A feje felett áthatolhatatlan sötétség terpeszkedett, körös-körül pedig, ameddig ellátott, gyönge fényben úszó síkság terült el.

Széthajtotta a hajót körbefonó moszatok ragadós szárait, haragosan szaggatta őket – zavarták a látásban. Sötétség, kihalt pusztaság...

– Pusztaság – suttogta a navigátor.

Hirtelen bíborszínű fényt pillantott meg a látóhatáron. Közeledett, gyarapodott, felfalta a fekete sötétséget. Mihail Antonovics felkiáltott, közvetlen az orra előtt homoksivatagot ismert fel. A széltől bekerített síkság közepén gigászi légtölcsér állt – abszolút mozdulatlanul, s fenyegetőn kavargott. Ott ágaskodott a tornádó a hátrahökkenő navigátor előtt, majd megingott, rebegni kezdett, s egy szempillantás alatt eltűnt. Csak messze, a bíborszínbe váltott hegyek hátán túl gyúlt fel, majd hunyt ki egy fényfolt.

...A mocsár felett ismét bíborszín fény ragyogott. Mihail Antonovics hátrált. A világító ködben most egy hatalmas szikla körvonalai törtek az ég felé, csúcsa vakítón, fehéren csillogott. „Hó lenne? Száz fok melegben?” A szikla lábánál vöröses, szokatlan lapos koronájú fák álltak mozdulatlanul – sok, nagyon sok fa, egész erdő... A hegyek oldalát is beborították.. Csodaszép volt...

A navigátor hunyorított, majd lassan ismét kinyitotta szemét. Sötétség. Pusztaság. „Délibáb? – gondolta. – Délibáb, vagy hallucinálok...”

Mihail Antonovics nem emlékezett rá, hogyan ereszkedett vissza a lakóhelyiségekhez. A feje világosabb lett. „Délibáb vagy hallucináció?” Fogta a filmfelvevőt, és felemelkedett a felső zsilipkamrába. A különös látvány ismét ott rebegett a nyílás előtt, s ő néhány tucatnyi méter filmszalagot pazarolva rá, lefotózta.

A filmet habozás nélkül előhívta. A szuperérzékeny filmszalagon világosan kirajzolódtak a fák koronái, a szikla... Igen, eszébe jutott: a földi délibábokat is filmre lehet venni. Tehát nem csak undorító mocsarak és fekete sivatagok vannak ezen a bolygón.

Mihail Antonovics visszaereszkedett székébe, s sokáig ült, mereven maga elé meredve. Átható csöngetéstől rezzent össze: a barátai! A rádió-adóvevőhöz rohant.

Jermakov kimért hangja, mint mindig, jókedvre derítette. Jobb, ha hallgat ezekről a nyugtalanságairól. A délibáb legyen délibáb, ma azonban ébredés után gyengének érezte magát. Ki tudja, milyen is ez a betegség... Talán mégiscsak figyelmeztesse Jermakovot, kérje tanácsát? Végül mégsem kért tőle tanácsot. Bogdanra terelődött a szó, megint nem tud a készülékhez jönni – micsoda balszerencse! Mellesleg nemsokára véget ér útjuk... S a további tervek? A legjobb az lenne...

Ebben a pillanatban a navigátor lába alatt megmozdult s kicsúszott a padló, vékony, fütyülő hang hallatszott. Mihail Antonovics felkiálthatott, mert Jermakov megkérdezte, mit mond. A hangszóróban sziréna üvöltött rekedten, hadarva... Mihail Antonovics megpróbált felkelni a karosszékből, de a második lökés leverte a lábáról. Estében a rádiókészülék szélébe kapaszkodott, magával rántotta – valami megcsörrent, lerepült s összetört... Földrengés! A navigátor felállt, beleszólt Jermakov mikrofonjába. Válaszul recsegés, ropogás, visítás... Megmozdultak, félredűltek a falak... A navigátor legyintett, ismét a földhöz csapódott, egy darabig csúszott rajta, amíg hátával oda nem ért az irányítópult hideg féméhez. Az éles, elnyújtott füttyszó öblös, basszus hangú zúgásba ment át, majd tompa csattanás hallatszott, és a fütty abbamaradt.

Attól kezdve, hogy az űrhajó leszálláskor reaktorgyűrűivel mélyen belesüppedt a tapadós, iszapos talajba, a vízzel átitatott iszap rugalmas rétegei állandóan összepréselődtek s meghajlottak a rakéta súlya alatt. Az iszap mikronról mikronra, centiméterről centiméterre hátrált, s végül nem bírta ki. A Hiusz hatalmas törzse ekkor majd nehézkesen eldől, s beleborul a feneketlen iszapgödörbe...Visszatérő társai hasztalan fogják keresni... Csupán fekete, kopár teret találnak ott, ahol most az űrrepülő állt... Víz. oxigén, élelem nélkül elpusztulnak. S ami a legfontosabb, nem lesz jelzőeszközük... Képtelenek lesznek segítséget hívni a Ciolkovszkijról.

Mihail Antonovics belekapaszkodott az irányítópult szélébe, s próbált felállni. Az űrrepülő erősen oldalt dőlt, lassan az oldalára fordult... Néhány másodperc múlva a Hiusz eldől... lehet, hogy fenekestül felfordul. Ez a vég! Mihail Antonovics végül eljutott az irányítópultig, kezét a karokra helyezte... Lámpák szivárványos fényei gyúltak ki a műszereken...

Megmozdult a mocsár.

Hullámzott a fehéres dzsungel. Kékes párafelhők törtek elő a forró latyakkal telitöltődött, fekete lyukból... Vakító ragyogástól övezve, mennydörgésszerű robajjal és üvöltéssel, mint egy hatalmas ízeltlábú emelkedett ki az ötlábú Hiusz a bugyborékoló ingoványból, egy pillanatig lebegett a mocsár felett, majd a fekete égboltba röppent, s széles, vagy hatvan méter átmérőjű, aszfaltozott térséget hagyott maga után, melynek középpontjától tekervényes repedések futottak szerteszét...

– ...Fiú, Fiú, Itt a Hiusz! Hallgatlak titeket! Itt a Hiusz! Fiú, Fiú, Fiú! A Hiusz hallgat titeket. Itt a Hiusz! Hallgatlak titeket. Vétel...

Mihail Antonovics várt egy darabig, hallgatta az éter sivítását, majd kikapcsolta a rádiót. Nem felelnek. Már ötödik napja hallgatnak. Mi történt? Miért nem adnak jelet, hogy átmehet az új űrrepülőtérre? Csak nem...

A Hiusz az áthatolhatatlan vaksötétben öt oszlopával megbízhatóan támaszkodik a fekete homoktól beszórt, köves talajra. A Hiusz csodálatos gép. Csak ő volt képes a maga csodálatosan egyszerű irányításával, nagyszerű repülésbiztonságával, hatalmas hajtóműveivel végrehajtani ezt a hőstettet – átugrani a sziklákon, s a tomboló viharoknak és annak ellenére, hogy noha tapasztalt, de a körülményektől megzavart és megrémült pilótája van, hihetetlenül pontosan és épségben leereszkedni. Nemhiába volt Krajuhinnak, Privalovnak és tucatnyi, sokszáznyi társuknak annyi álmatlan éjszakája, amikor minden tudásuk, teljes hatalmas tapasztalatuk, rajongó és teremtő lelkesedésük a fotonrakéta megteremtésének szentelték. A Hiusz győzött ott, ahol bármilyen más rakéta halálra lett volna ítélve, s összetörve, megnyomorítva, egy halom ócskavasként heverne itt.

A Hiusz épen és sértetlenül áll az áthatolhatatlan sötétségben, ha nem számítjuk azt a néhány műszert, s az egyik rádiókészüléket, amit bizonyára ő, Mihail Antonovics tört össze...

A Hiusz áll, de hol? A navigátornak erről fogalma sincs. Órákon, napokon keresztül a rádióadónál ül, s a Fiút hívja, várja a jelet, hogy átrepüljön az új leszállóhelyre. A jel azonban késik. Mi lesz, ha végül is nem adnak jelet? Mihail Antonovics feláll, és járkálni kezd a fülkében, gépiesen meg-megigazítja az összevagdosott kezéről állandóan lecsúszni akaró kötést.

Ha az összeköttetés nem jön létre, a Fiú a korábbi leszállóhelyhez tér vissza. Keresni fogják a Hiuszt. Nem találják meg a mocsárban. Kevés a vizük... Miért nem jeleznek hát? Vagy talán már jeleztek?

Mihail Antonovics megfeszítve gondolkodott, igyekezett erőt venni áruló gyengeségén. Nyugalom! Nyugalom, az ördög vigye! Minden helyzetből a legrosszabb esetben is legalább két kiút van, ahogy Grisa Dauge mondogatja. Az űrrepülő egész és sértetlen, tehát őt, Mihail Antonovicsot semmi nem fenyegeti... Mellesleg, nem ez a lényeg... Menjen vissza a mocsárhoz? Hagyjon ott jelzést? Ostobaság! Több tucat kilométert kellene nehéz terepen megtennie, s akkor a Hiusz őrizet nélkül marad... S hol van ez a mocsár? Hová menjen?

A homlokára csapott. Hogyan is feledhette el? Mindkét rakéta bármely nap pontosan „húsz óra nulla nullakor” a Hiusz ideje szerint – ezt mondta Jermakov. Mihail Antonovics leereszkedett az alsó zsilipkamrába, kinyitotta a nyílást, s kilépett a nyúlós széllel teli sötétségbe. Különösen nehéz volt leengednie a jelzőrakétákat. Kettőre van szükség, feltétlenül kettőre! Lehet, hogy egyet nem venne észre, Jermakov ezt mondta.

Mihail Antonovics vagy száz méterre elcipelte a rakétákat a Hiusztól, erőlködve, imbolyogva cibálta őket a nehéz szélben, s felállította a szerkezetet. Majd ellenőrizte óráját, s bekapcsolta az indítómechanizmust. A biztonság kedvéért vissza kellett volna térnie a Hiuszba, de képtelen volt megtalálni a kötélhágcsót: a rugalmas lépcsőt a szél valamerre oldalt sodorta. Mihail Antonovics eszméletét veszítve roskadt a földre, az egyik vastag reaktoroszlop mögé. Nem látta s nem hallotta, ahogy a jelzőrakéták fehér villámként, egymás után röppentek az égbe, s ott magasan a köd felett vakító tűzgömbökké nyíltak szét.

Mikor végül visszatért az űrhajóba, nagy nehezen lecibálta magáról a szkafandert, elvánszorgott kajütjéig, és az ágyára zuhant. Néhány órát feküdt félig önkívületben, majd közömbösen felhörpintett egy csésze hideg erőlevest, s felment a parancsnoki fülkébe. Csak ott vette észre, hogy karórája a nagy kronométerhez képest, mely a fémmolekulák disszociációjára támaszkodva működik, tizenkét percet késik. A megállapított időnél tizenkét perccel később indította el a jelzőrakétákat. Jermakov észre is vehette meg nem is a fellobbanásokat... A navigátornak azonban már nem volt hozzá elég ereje, hogy eltöprengjen hibájának lehetséges következményein. Már csak egy dolog maradt, hogy várjon.

Mihail Antonovics felpattant. Mekkora szamárnak, halálra rémült alaknak kell lenned, hogy elfeledkezz erről a másik lehetőségről – a legegyszerűbbről! Hiszen be lehet kapcsolni a lokátorokat! Előbb vagy utóbb Jermakov beméri őket, s megleli az űrrepülőt. Nagyon egyszerű! Sietve a meteoritvédő berendezés pultja fölé hajolt. Még valami könnyelmű kis dalt is dudorászott, amikor kigyúlt a képernyők szürke fénye.

Négy nap telt el azóta.

– Fiú, Fiú, itt a Hiusz... Mérjetek be! Hullámhosszam...

A Vénusz légköre szeszélyes. Nem mindig engedi át a lokátorok rádióimpulzusait. Türelem, türelem...

– Itt a Hiusz, itt a Hiusz! Vegyétek irányjelzésem a következő hullámhosszon...

Ugyan mit gondoltak a Ciolkovszkijon, amikor észrevették a rakétákat? Nyilván komorak, Mahov már készíti az automatikus irányítású mentő teherűrhajókat, a megöregedett és komor Krajuhin a szobájában ül, álma, egész életének célja szertefoszlott – a Hiusz elpusztult! De nem, csak ne a Hiusz! Ez a nagyszerű, csodás gép!...

– ...Hallgatlak titeket. Fiú, Fiú, Fiú...

Teltek-múltak a napok. A Fiú nem érkezett meg, nem felelt. Tehát baj van. Tehát hiába vár, kínlódik. Nem!

Várnia kell, lehetetlen, hogy ne térjenek vissza...

– Fiú, itt a Hiusz! Hallgatlak titeket. Itt a Hiusz...

Vegyétek irányjelzésem...

A kilencedik napon ellenőrizte a lokátort, a tápegységet szkafanderében, fogta géppisztolyát, s leereszkedett a Hiusz alatti kemény, köves talajra. Az égbolton bíborszínű felhők vágtattak. A homok itt vörös volt, és apró szemű. A szél kergette a homokot, süvített a fülhallgatóban, s úgy kétszáz méterre az űrhajótól száraz növények száraz ágait mozgatta. Azok a bizonyos lapos koronájú fák voltak ezek... Jó néhány közülük megégett, noha több mint fél kilométerre voltak a Hiusztól.

Mihail Antonovics körbepillantott, megigazította a nyakán a géppisztolyt, megsimogatta a rakéta egyik oszlopának a rászáradt sártól érdes felületét, s előreindult a cserjés felé. Többé nem várhatott. Társai elpusztultak, ez világos, ő azonban addig nem megy el innen, addig nem száll fel a Hiusszal, amíg meg nem találja társai testét...

A megégett ligetbe térve csaknem azonnal megpillantotta a három embert. Az egyikőjük, egy nagydarab férfi a földön kúszott, s közben vonaglott, mint egy féreg, belekapaszkodott a talaj kiugró egyenetlenségeibe, s a hátán cipelte mocskos rongyokba csavart, mozdulatlan, tehetetlen és elgyöngült társát. A harmadik alak utánuk kúszott. Dereka köré szíjból font hurok feszült, s a szíj vége az első férfinál volt. Egyenest a dermedten álló navigátor felé kúsztak. S Mihail Antonovics egyszer csak elveszítette hangját, s a rémülettől és örömtől fuldokolva látta, ahogy az, aki siklóként elöl kúszott, ezüstös sisakjával lendületből nekiütődött egy fatörzsnek, felnyögött, kikerülte a törzset, és kúszott tovább – makacsul, elkeseredetten...

Mihail Antonovics végül felkiáltott, s odarohant hozzájuk. Ekkor az első hihetetlen fürgén feltérdelt, kezében géppisztoly csillant.

– Ki az? – hörögte rekedten.

– Alekszej! – kiáltotta Mihail Antonovics, térdre ereszkedett, magához szorította barátját, s nehéz, keserű és mégis örömteli könnyekre fakadt...

Bakancsa alatt, a porban papírlap zizzent – valaha fehéren ragyoghatott, de most már sárgás sár piszkolta be, gyűrött volt, sarkai szakadtak. Még ki lehetett rajta venni a Golkonda fekete lepényszerű alakját, a mocsár gyűrűjét s az apró, vörös kört délkeletre az iszapgejzírtől. Ha Mihail Antonovics ismerte volna saját koordinátáit, rögtön rájön, hogy a Hiusz ebben a körben található. Anatolij Boriszovics Jermakov, a világ legjobb űrhajójának a parancsnoka ritkán tévedett. Most is csak néhány kilométert...

Amikor Bikov befejezte a mesélést, Mihail Antonovics sírva fakadt.

– Barátaim! Testvéreim! Bogdan, Jermakov... – Gyors, kövér könnycseppek gördültek telt és jóindulatú képén, s megakadtak több napos borostájában.

– Nem szabad... sírni – nyögte ki nagy nehezen Jurkovszkij.

Egy karosszékben hevert a fehér, homályos, letakart henger mellett, ahol gyógyoldaton úszva szendergett a kötésektől és injekcióktól megkínzott, ruhátlan Johanics.

Mihail Antonovics könnyeit nyelve tekintetét a henger domború tetejéről Jurkovszkijra emelte, aki fekete volt, akár a szén, majd Bikov arcára, melyet szinte teljesen betakart a vastag keretes, fekete szemüveg.

– Ne sírj, Mihail – ismételte meg Jurkovszkij –, inkább még egyszer vedd az irányt a Golkonda felé...

Alekszej Petrovics Bikov levette szemüvegét, amikor vékony és makacs „titititit” töltötte meg a fülkét.

– Az irányjelzők – suttogta hunyorogva. – A mi irányjelzőink... – „Itt-itt-itt...”

– Mihail, odatalálnál a jelzések alapján? – suttogta Jurkovszkij. Beesett szemében heves, ujjongó büszkeség lángolt.

– Hát persze... De még mennyire! – A kövér navigátor az arcát törölgette, s még mindig nagy és kövér könnyei az irányítópultra hullottak. – Nemhogy én, de bármelyik mazsola kezdő megtehetné!... Vedd már fel a szemüveged, Alekszej! – kiáltott fel hirtelen szenvedő hangon. – Ismét még akarsz vakulni?...

„T-itt, t-itt, t-itt” – hallatszott a végtelen űrben, a messzeségbe vesző pusztaság, a mocsár, a bíborszínű felhők, az összetört űrhajók, a megnyomorított Fiú, Bogdan ismeretlen sírja, a Golkonda örökké dübörgő katlana felett...

– A Ciolkovszkijig másfél ezer kilométer maradt – mondta Mihail Antonovics, s végre zsebkendője után nyúlt...

– Ne merj többet sírni, Mihail – suttogta Jurkovszkij. – A dolgunk megtettük... Többet... nem tehettünk... Az út azonban már nyitva. Mi pedig visszatértünk. Bikov... én... és Grisa.

Bikov ismét feltette szemüvegét.

„T-Itt, t-ltt, t-itt” – dalolták a távolban az irányjelző állomások.

EPILÓGUS

Alekszej Petrovics Bikovnak, a földi, a vénuszi és a többi pusztaságok legyőzőjének, az Űrhajózási Akadémia harmadik évfolyama büszkeségének egy méltatlan bolygókutatótól

Vologyka Jurkovszkijtól

Üdv neked!

Nem gondolod-e, vörös képű barátom, hogy levelezésünk némileg egyoldalú? Az utóbbi két és fél év alatt (javíts ki, ha tévedek) a címedre négy levelet küldtem, de válaszként mindössze egyetlenegyet kaptam. S ezt az utóbbit is fölöttébb kapkodó betűkkel, egy iskolai füzet félig letépett lapjára írták. A történelem csupán még egy ilyen intenzitású levelezést ismert – Rettenetes Iván és Kurbszkij herceg levelezését. A történelem azt tanúsítja, hogy a magasztos felek tizenhét év alatt összesen csupán hat levelet írtak. Iván kettőt, Kurbszkij viszont négyet, ami után meg is halt, nyilván a nagy erőlködéstől. Korunkban erősebbek az emberek, s én már az ötödik levelet írom neked. Igaz, nagy akaraterőre és a körülmények bizonyos egybeesésére volt ehhez szükség.

Tegnap az orvosi vizsgálaton Leontyev főorvos állát első, majd második és harmadik tokájára ejtve s végül a mellére hajtva, kijelentette, megtiltja, hogy részt vegyek a Golkonda köré tervezett harmadik expedícióban, s gyógytornát és zamatos bélszínszeleteket ír számomra elő (gondold csak meg!). Alvás, tornaterem, uszoda, ionzuhany, könyvtár, aztán majd meglátjuk. Nem vitatkoztam. Bárminemű vita vele azzal zárul, hogy bámulod mennyezet felé emelt tokáját, s hallgatod töprengő replikáját:

„Hm... sehogy sem jut eszembe, mikor indul a legközelebbi űrrepülő a Földre.”

Tehát egy órája, hogy elkísértem társaimat az expedíció indulásához. Elhatároztam, nagy bánatomat levélírásba fojtom. Annak idején te kértél rá, hogy meséljem el, hogyan történt minden. Emlékszem, kevés időm lévén, azt javasoltam neked, hogy olvasd el az újságokat, s nézd a tudományos-népszerűsítő tévéműsorokat. Most már van időm.

Tizennyolc hónapja, körülbelül azokban a napokban, amikor a vizsgákon szuszogtál, a Ciolkovszkij űrbázisról Krajuhin parancsára, pompázatos ünnepélyes beszédek és zenekar nélkül három Hiusz típusú fotonrakéta indult útnak, s másfél órás időközzel belevetették magukat a Vénusz légkörének rózsaszín délibábjába. Az első űrhajó a Világűróceán admirálisának, Mihail Antonovics Krutyikovnak a lobogója alatt indult útnak. A testes és kifogástalanul megborotvált admirális személyesen állt az irányítópult mögé. Szeme csillogott. A hatalmas űrhajó ibolyaszín lángot okádva száguldott az Urán Golkonda másodosztályú leszállótér irányjelzőinek nyomán. A tűzpiros égbolton háromszor villant lilás fénycsóva. Háromszor pattant szét a ködfüggöny. Háromszor remegett meg a szurokérc homoksivatag. Az ötmancsú acélóriások lábuk nehézkesen szétterpesztve álltak egymás mellett, reaktorgyűrűik belesüppedtek a felizzott kavicsrétegbe.

Szpektrolitsisakos emberkék, terepjárók, földmunkagépek, lánctalpas, hermetikusan zárt utasfülkéjű járművek gördültek ki az űrhajókból. Az emberek csoportokra oszlottak. Nyolc ember két aknákkal megrakott terepjáróval keletre indult – sziklákat robbantani, kiszélesíteni a leszállóhelyet, újabb irányjelzőket felállítani. Eltűntek a fekete ködben, s nemsokára a látóhatáron túlról tompa dübörgés hallatszott, robbanások borzas gombái emelkedtek a magasba.

Viktor Gajdadimov vezérletével (ő volt az, aki a Marson felépítette a Nagy Vízválasztó-kikötőt) húsz építő külön járművekre ült, s kényelmesen dél felé indultak, a hegylánchoz, hogy a jövendő kikötőváros számára elegyengessék, megtisztítsák, kimélyítsék az építési területet. Ugyanebbe az irányba száguldott el négy kilométeres ugrásokkal két rakétamobil asztrobiológusokkal: a földön kívüli flóra és fauna rajongói a Forró-mocsárba siettek, izgatottan fészkelődtek formalinos dunsztosüvegeiken és kőzetminta-konténereiken.

Mi, geológusok szolidan és méltóságteljesen utolsónak hagytuk el a rakétákat. Mi tudtuk, kik vagyunk. Pavel Nyikolajevics Lin kiadta az utasítást, és terepjáróra ülve észak felé indultunk, a Füsttenger partjaihoz, s egy egész nyájnyi, sokkezű robotot hajtottunk magunk előtt – két-és hatlábúakat, lánctalpmeghajtásúakat. Az aktív anyagokra érzékeny robotok girbe-gurba láncban haladtak előre, menet közben szaglászták a terepet, mintákat válogattak, feljegyzéseket készítettek, számoltak, megjegyezték és időről időre közölték velünk kutatásaik eredményeit. Módszeresen és magabiztosan tevékenykedtek, s már-már azt hittük, hogy nem maradt más hátra, mint hogy bőröndjeinkbe csomagoljuk a kész felfedezéseket. A Füst-tengernél azonban egy kis fennakadás történt.

A robotok ráakadtak az átkozott málnaszín hártyamezőre, mely majdnem ezerhektárnyi területet foglal ott el. A radioaktív sugárzás túl erősnek bizonyult a robotokba táplált programhoz képest, s ezért leforrázva vágtattak vissza a Füsttengerből, sokáig álldogáltak tanácstalanul, s mozgatták csápjaikat. Menet közben kellett átprogramozni őket, amitől a robotok újból hősiesen rohamra indultak s annyi vörös hártyát gyűjtöttek egybe, hogy már azt sem tudtuk, miképp szabaduljunk meg tőle. Az asztrobiológusoknak térítés nélkül átadtunk tíz tonnát ebből a vöröses-lilás ocsmányságból. Mellesleg kiderült, hogy sejtésünk igaz: a hártya valóban mikroorganizmusok telepe, melyek életfolyamataikhoz a radioaktív bomlás energiáját használják fel. Megállapították, hogy a vörös hártya kétségkívül vonzódik a föld alatti robbanások fészkeihez. Vannak néhányan, akik mint jelzőberendezést szeretnék felhasználni, mely figyelmeztet a veszélyre! Ha mi akkor ezt tudjuk!

A Golkonda rohama megkezdődött. Bömböltek a hajtóművek, rohangásztak az emberek, fekete porfelhőt kavarva terepjárók vágtattak. Itt-ott már vitatkoztak, valaki azt harsogta az éterbe, hogy úgy látszik, üdülni jött ide, Leontyev főorvos valakibe már belefecskendezett egy jó adag aradlatint, s dühödten faggatózott, mikor indul az első űrrepülő a Földre... Néhány óra múlva a Hiuszok elrepültek, s erősítéssel tértek vissza: nyomukban a bíborszínű felhőkből automata teherrakéták szálltak alá, teletömve anyagokkal, berendezésekkel, élelemmel, könyvekkel, ruházattal. Az emberi kéz percről percre szorosabban fojtogatta a Golkonda fekete torkát.

S a Golkonda megadta magát. Magasba emelte mancsát. Üvölt, forr, bíborszínű felhőkkel s mindenféle pirotechnikai trükkel ijesztget, de ez most már, az újoncokat kivéve, senkit nem ijeszt meg. Még a fekete viharoktól sem félünk többe – meteorológusaink hidrogénbombákkal még csirájukban megsemmisítik őket. Ott, ahol egykor a szeléntakarókat elhelyeztük, most első osztályú űrrepülőtér húzódik. Havonta száz űrhajót képes fogadni és útjára bocsátani. Ötven kilométerre délre, a hegylánc nyúlványánál város áll. Nyolc nagyszerű, szintetikus üveggel borított autósztráda vezet oda. A város központjában áll a mi Fiúnk. Megtalálták, kivájták a kőzetből, s így, a megolvadt kővel együtt műanyag alapra helyezték. Rövid felírást véstek páncéljára: Az elsőknek. Anatolij Jermakov, Bogdan Szpicin, Tahmaszib Mehti és társaik emlékműve ez.

Igen, Aljosa, a Golkonda megadta magát! S nemcsak a Golkonda! Nemsokára az egész Vénusz legyőzve a lábunk előtt hever majd. Tanulmányozzák a Golkonda körüli nehézvizű mocsarak és tavak gyűrűjét. Mind a mai napig nem lehet tudni, honnét kerül beléjük a víz: először azt hitték, hogy ezek a tavak és mocsarak összefüggésben vannak a Golkondával, két hónapja azonban néhány ezer kilométerre a Vénusz túlsó féltekéjén is felfedeztek egy másik nehézvizű tavat. Irgensen leszállt a déli póluson. Új vidékre talált ott – beláthatatlan vörös erdők, zöld tavak, vadállatok, a vad sztratoszféra kupolája alá rejtőzött furcsa világ vadaskertje. Expedíció készül az északi pólusra is. S ha a Vénusz északisarki süvege legalább egy picikét hasonlít a déli-sarkira, sok mindent megbocsátok ennek a bolygónak. Itt expedícióink egyre messzebb hatolnak a fekete homokban a Forrómocsarak gyűrűje felé. Én pedig kénytelen vagyok fürdőket venni s bélszínt falatozni.

Mellesleg, a bélszínről.

Nemrég láttam Mihail Antonovicsot. Elmondta, hogy az Űrhajózási Akadémia parancsnoka fölöttébb hízelgőn nyilatkozott személyedről. Ugyanilyen véleménye van magának Mihailnak is rólad. Ismered a beszédstílusát: „Aljosenyka? Kiváló-ó-ó navigátor lesz belőle, majd meglátod, hogy kiváló-ó-ó!” Vörös képű barátom, nagyon örvendek sikereidnek.

Félórára abba kellett hagynom a levélírást, s meg kellett hallgatnom szomszédom, a kibernetikus Scserbakov morgolódását. Bizonyára tudod, hogy az űrrepülőtértől északra urán és transzurán elemeket feldolgozó hatalmas kombinát építkezése folyik. Hat váltásban dolgoznak ott az emberek. A robotok – egész nap: nagyszerű gépek, a gyakorlati kibernetika legfrissebb vívmányai. Azonban ahogy a japánok mondják, még a majom is leeshet a fáról. Most jött hozzám Scserbakov, pokolian mérgesen közölte, hogy ezeknek a mechanikus idiótáknak a bandája (ezek az ő szavai) ma éjszaka széthordott egy nagy kőzettárolót; bizonyára azt hitték, hogy szokatlanul gazdag lelőhelyre bukkantak. A robotokba táplált programok eltértek egymástól, ezért a tároló anyagának egy része reggelre a repülőtér raktáraiba került, másik része a geológiai főnökség bejáratához, a harmadik rész az ördög tudja hova. A kutatás folytatódik. Ahogy tellett, vigasztaltam Scserbakovot (majd belepusztult az izgalomba, noha igyekezett megőrizni méltóságát), s utána visszatértem a levélíráshoz.

Voltaképp ideje befejeznem. A tollam pihenni szeretne, s kezelésre hívnak. Csupán annyit szeretnék még közölni veled, hogy Mihailt most átirányították az Amalteára. Az Amaltea a Jupiter ötödik bolygója. Ezt nyilván az iskolában még tudtad, de azóta természetesen elfeledted. Ott most figyelemreméltó dolgok történnek. Különben is: belőled navigátor, űrhajóparancsnok lesz, ismerlek téged. De „aspice hoc sublime candens, quem invocant omnes Iovem”, vagyis: „nézd ezt a magasztos csillogást, ragyogást, amit Jupiternek neveznek”. Makacsul kérlek – nézz oda! A következő nagy roham ott lesz.

Igen, Misa elmondta, hogy Dauge teljesen felgyógyult, s azzal bosszantja Krajuhint, hogy könyörög, engedje ide. Szándéka természetesen nemes, de ha találkozol vele, igyekezz lebeszélni róla. Várja meg, amíg teleültetjük az itteni vidéket kertekkel. Komolyra fordítva a szót, egyszerűen félek, hogy a láz újból visszatér nála. Mégis borzasztóan szeretnélek látni titeket, pokolfajzatok!

Isten veled, vörös képű! Remélem, nem múlik el két esztendő sem, s válaszolsz majd.

Üdvözlet feleségednek és kisfiadnak. Barátom, csókold meg a nevemben az asszony kacsóját.

A te Jurkovszkijod.

Vénusz, Golkonda űrkikötő 20... február. 7.

Kommentárok a megtett úthoz

1955-1959

A bíborszínű felhők bolygója

Ha nincs AN[6] fantasztikus energiája, ha nincs makacs elszántsága, hogy feltörjön, kitörjön, legyen valaki – soha nem lett volna a Sztrugackij fivérek alkotói párosa. Mert én akkoriban enervált voltam, hajlottam a filozofálgatásra, nem vonzott semmiféle siker, kivéve talán a csillagászatot, egyébként az sem lelkesített különösebben. Kora ifjúságomban valakitől (nagyon valószínű, hogy AN-tól) hallottam egy régi mondást: „Jobb menni, mint futni; jobb állni, mint menni; jobb ülni, mint állni; jobb feküdni, mint ülni; jobb aludni, mint feküdni...”; és ez leírhatatlan lelkesedéssel töltött el. (Igaz, ifjúi éveimben a láncolat utolsó elemét: „...jobb meghalni, mint aludni”, természetesen figyelemre sem méltattam.) AN abban az időben energikus volt, elképesztő munkabírással és munkaszeretettel, nem létezett olyan feladat, amitől megijedt volna. A hadsereg után a civil világ alighanem a korlátlan szabadság és hihetetlen lehetőségek tárháza volt a szemében.

(Később mindez elmúlt, minden megváltozott. AN közömbös és enervált lett, BN viszont épp ellenkezőleg, felélénkült, erőre kapott, de, először is, eltelt közben vagy húsz év, másodszor pedig még legjobb éveiben sem érte el a koncentrált energiának azt a tömegét, amely AN-t jellemezte az 1955 és 1965 közötti időszakban.)

Ez volt készen 1955-re:

· Bikini hamuja – szépirodalmi-publicisztikai kisregény AN tollából, társszerzője katonatársa, L. Petrov volt (a Junoszty című folyóirat közölte)

· A negyedik királyság c. kisregény, AN írta egyedül, sehol nem jelent meg, és (úgy emlékszem) soha nem is küldte el egyetlen szerkesztőségnek sem

· a Viszko c. fantasztikus elbeszélés, BN írta egyedül, és az irodalom-tanárnő nagyra értékelte (utóbb a szerző egy jogos önostorozó rohamában megsemmisítette)

· az Elveszett a tömegben c. fantasztikus elbeszélés, BN írta egyedül, kínos és életképtelen kísérlet a szerzőt akkoriban foglalkoztató gondolat kifejtésére „az emlékezet megszerzéséről”, a tudat vándorlásáról a Mindenség világai közt

· Az elsők – egy AN által egykor kitalált és megvalósulatlanul marad fantasztikus kisregény rendkívül hatásos és energikus vázlata (később A bíborszínű felhők bolygójában felhasználtuk)

· „Hogyan halt meg Kang” – AN fantasztikus elbeszélése, amelyet még 1946-ban írt (kézzel, fekete tussal, a szerző remek illusztrációival)

· „Homoki láz” – a közös munka első kísérlete, fantasztikus elbeszélés, amely valami olyasmi volt prózában, mint az előre megadott rímekre írott vers: egyikünk írt egy oldalt az írógépen, majd a másikunk is egyet, így ment végig (előre meghatározott terv nélkül, fogalmunk sem volt arról, hogyan alakul a cselekmény, hol játszódik a történet, kik a szereplők, és hogyan végződik az egész).

(Még valamikor 1954-55-ben anyánk lakásába került valahonnan egy nagyon régi írógép – ósdi, függőleges konstrukciójú, kopott, poros, képtelen jószág, de meglepően pontosan beállított, finom volt a billentyűzete, az érintése szinte fizikai élvezetet okozott. Minden, amit 58-ig írtunk, együtt vagy külön-külön, ezen a gépen született.

Néha egészen komolyan azon tűnődöm, a Sztrugackij fivérek lett volna-e belőlünk, ha nem kerül hozzánk ez az írógép, hanem idejét betöltve valamilyen roncstelepen köt ki jogos pihenőre. Gyakran igazán komoly következményei vannak még a legjelentéktelenebb dolgoknak is.)

Az elterjedt legenda szerint ABSZ fogadásból találta ki és kezdte írni A bíborszínű felhők bolygóját – 1955 elején (vagy 1954 végén) fogadtak egy üveg pezsgőben Lenkával, AN feleségével, majd nyomban a fogadás megkötése után nekiültek, kitalálták a történetet, és elkezdték írni.

A Bolygó ötlete valójában már régen létezett. AN találta ki a könyörtelen bolygóra, a Vénuszra indított expedíció tragikus történetéről szóló regény tervét, valamikor 1951 második felében. Homályosan emlékszem a témáról folytatott beszélgetéseinkre, de teljesen képtelen vagyok felidézni a valamennyire is pontos dátumot. BN abból az időszakból származó leveleinek túlnyomó többsége elveszett, de AN leveleinek nagyja hál’ istennek megmaradt, így valamiféle kronológia mégiscsak felállítható. íme, néhány idézet:

1951. nov. 1. és 1952. ápr. 12. között (ez nyilván AN Kamcsatkáról írt első levele): „Egy Tarzanról szóló kisregényen gondolkodom – egy új, másmilyen, igazi vadról, aki kegyetlen, ravasz, bosszúálló. A neve Rumata – na milyen? »A forró felhők partjá«-val elégedetlen vagyok, sok mindent át kell dolgozni, egészen a történetig...”

Ez a Vénuszról szóló kisregény első dokumentált említése. (És mellesleg a Rumata név első előfordulása.)

1952. dec. 10., AN levele: „...foglalkoztatnak a FFP-val kapcsolatos ellenvetéseid. Erre vonatkozóan szeretnék feltenni néhány kérdést. Azt írod, a Vénuszról akkor tűnt el a víz, amikor a Nap vagy százszor erősebben sütött, mint »jelenleg«. Kíváncsi vagyok, mikor lehetett ez, és hogy létezett-e akkor egyáltalán a Vénusz. A második: ha a Vénuszon nincs víz, mi alkotja a bolygót (a Vénuszt) takaró felhőréteget? A harmadik: ha (ismét csak) nincs a Vénuszon víz, feltételezhető-e róla (a Vénuszról), hogy lakott akár csak bogáncsok és hangyák által is, hiszen ismeretes, hogy az élet alapja a víz és a fehérje? A negyedik: miért kell feltételeznünk, hogy a Vénuszon az égnek feketének kell lennie vörös szürkülettel? (Bár a szegény Aidnak elég lenne a fekete szürkület is a fehér égen.) Mindezt írd meg nekem részletesen, bár maga a cím, „A bíborszínű felhők bolygója”, nagyon tetszik, de az én Vénusz-koncepcióm megváltoztatása rendkívül lényeges következményeket von maga után, többek közt regényem néhány olyan helyének megváltoztatását, sőt lefejezését, amelyek nagy munkámba kerültek és nagyon hatásosnak tűnnek.”

Úgy látom, tulajdonképpen ez A bíborszínű felhők bolygójának első említése. AN nagyon komolyan foglalkozik a témával, BN pedig segít, amiben tud – ő szolgáltatja a „tudományos-műszaki alapot”.

1953 febr. 23., AN levele: „...Irodalmi tevékenységem tervei (az 1953. évre):

1. A forró felhők bolygója – regény

2. Rumata és Jume – kisregény

...A Bolygóhoz már régen hozzáfogtam volna, de te nem tüntetsz a figyelmességeddel: hol van az ismertető (a deutériumos és tríciumos vízről)? Ezenkívül tudnom kell, sokkal magasabb volt-e a hőmérséklet az ős-Vénusz térségében, mint az ős-Föld térségében a „hidrogén” szempontjából kritikus pillanatban... De az elgondolás erősödik és fejlődik. Ám a »Hiusz kontra Linda« változatlanul fennáll. Ami a Rumatát illeti, egyelőre csak vázlatok vannak. Valami a »Tarzan fiá«-ra emlékeztető dolog kerekedik ki belőle, de azért írom tovább...”

Zárójelben jegyzem meg, hogy a Rumata és Jume című kisregény soha nem készült el. Még a vázlatait sem láttam. Feltételeznem kell, hogy AN nem boldogult ezzel a munkával. Ami viszont a Bolygót illeti, itt tapasztalható némi – és lényeges! – előrelépés.

Részlet AN 1953. március 5-i leveléből: „...beszélni akarsz velem, mint férfi a férfival – rajta, beszéljünk. Mindenekelőtt – irodalmi tehetségemről. Azt te túlságosan is túlbecsülöd. Elvben persze el lehet képzelni a Távol Moszkvától[7] valamiféle tudományosfantasztikus változatát, amelyben az építkezés vezetőjének helyében a Vénusz szovjet körzeteinek katonai-adminisztratív diktátora áll, az Adun helyén pedig a Bíborszínű Felhők Partja, a Tajszin, az olajat rejtő sziget helyén pedig az Urán Golkonda, az olajvezeték helyett valami, ami kitermeli és a Földre küldi azt uránt... Négyszer próbáltam elkezdeni egy ilyen könyvet, teljes másfél fejezetet megírtam... Ám minden alkalommal elakadtam, és eldobtam a tollat. Nem arról van szó, hogy ne tudnám elképzelni az embereket ilyen helyzetben, a hétköznapjaikat, az erkölcsiket, az ivászataikat, apró vitáikat és nagy örömeiket – hál’ istennek, legalább ebben nem hibáztál, elég lett volna egyszerűen leírnom a jelenleg körülöttem élőket. De a lényeg sokkal mélyebb és egyszerűbb – műszakilag vagyok teljesen felkészületlen, a leghalványabb elképzelésem sincs a termelés lehetséges formáiról vagy az uránkitermelésről, nemcsak egy ilyen fantasztikus, hanem egy hétköznapi vállalat lehetséges szervezeti formáiról, arról, miben különbözik a mérnök szerepe a művezetőétől vagy a technikusétól stb., stb. Tökéletes tájékozatlanságom az életnek ezen a területén lehetetlenné teszi, hogy megteremtsem valamennyi kisebb-nagyobb konfliktusom hátterét, így azok a szerencsétlenek tehetetlenül lebegnek a semmiben. Hát ezért vagyok kénytelen beismerni tökéletes vereségemet a BFB frontján. Lásd be, miféle realizmusról lehetne itt beszélni, ha semmi akár a legkisebb mértékben is valóságosat nem tudok a regény alapjául felmutatni? Ezért leszűkítettem a feladatot, és megírtam egyszerűen egy elbeszélést az ismeretlen bolygóra indított egyik első expedíció pusztulásáról – a Vénuszt kihagytam, mivel azzal a te homokod meg víztelenséged miatt nem boldogulok. Jack London-i típusú elbeszélés lesz – egy magányosan elpusztuló ember sorsának utolsó darabkája... „

Itt a föntebb már említett „Az elsők” című kis elbeszélésről van szó. Emlékszem, BN-re nagyon erős hatással volt, később több epizódja bekerült a Bolygó cselekményébe.

Egyetlen 1954-es dátumú levél sem marad fenn. Létezik viszont BN-nek egy dátum nélküli levele, valószínűleg 1955 tavaszán íródott. Ebből a levélből ítélve már teljes gőzzel folyik a BFB írása, méghozzá közösen – mindenesetre készülnek a részletes tervek, és megvitatjuk a cselekmény különböző elemeit. 1955 áprilisában AN még Habarovszkban van, türelmetlenül várja a leszerelést, és befejezi A negyedik királyság című kisregényt. De már 1956. júliusi levelében BN elemzi a BFB első részét, amelynek piszkozatát AN fejezte be. BN különböző elképzeléseit is kifejti ez ügyben. Az utóiratban megígéri: „Most majd írni kezdek, mint az őrült, megihlettél.”

A történelmi fogadás tehát minden bizonnyal 1954 nyarán vagy őszén köttetett, AN éppen soros szabadsága idején, amikor feleségével Leningrádba érkezett. Úgy rémlik, emlékszem is, hol történt: a Nyevszkijen, az Anyicskov híd közelében. Hármasban sétáltunk, AN és BN, mint rendesen, a kortárs fantasztikus irodalmat szapulta, mert unalmas, fantáziátlan, begyepesedett, Lenka pedig hallgatta, hallgatta, majd elvesztette a türelmét, és azt mondta: „Ha ilyen jól tudjátok, hogy kell írni, miért nem írtok ti jót, miért mindig csak ígérgetitek meg dicsekedtek? Nos?” És megszületett a fogadás.

A Bolygó lassan és nehezen íródott. Fogalmunk sem volt, egyikünknek sem, hogyan kell együtt dolgozni. AN legalább rendelkezett bizonyos tapasztalattal az önálló munkáról, de BN még ezzel sem. A terveket együtt állították össze, de a fejezeteket és a részeket külön-külön írták, ki-ki önállóan. Ennek az lett az eredménye, hogy AN befejezte az első rész piszkozatát – BN viszont elakadt a legelső fejezetnél; AN már teljes gőzzel írja a második részt – BN úgy-ahogy befejezi az első rész első fejezetét, és az természetesen sehogyan sem egyeztethető össze a már elkészült részekkel: más szereplők, más események, maga a stílus is egészen más.

AN 1956 júliusában elkeseredett levelet írt:

„...Mindössze két elfogadható, bár gyakorlatilag nem egyenértékű kiút kínálkozik:

1. – hosszú és bonyolult, rengeteg nehézséggel jár: te írod a magadét, nem foglalkozva azzal, amit én csináltam. Ebben az esetben sokkal nehezebb lesz szintetizálni a munkáinkat.

2. – szilárd meggyőződésem, hogy ez lenne a legjobb, és a következőként fest: a jelenleg rendelkezésedre álló vázlat alapján csinálj új epizódokat, kihúzva azt, ami neked nem tetszik, tegyél hozzá és vegyél el belőle, tetszésed szerint változtass bármit az alapötlet, az adott szereplők és helyzetek meghatározta keretek közt (egyébként ezeken is lehet változtatni). Ahogy összejön egy adag ezekből a változtatásokból, küldd el nekem, hogy átnézzem és értékeljem, ezeket én vagy elfogadom, vagy elvetem... Ez nagyon felgyorsítaná a munkánkat, és így remélhetjük, hogy szabadságom idejére – december végén megyek majd Leningrádba – piszkozatban készen lesz az egész...”

Decemberre sajnos semmi nem lett készen. AN magával hozta a második rész piszkozatát, megismerte BN tevékenységének szánalmas eredményét, és kijelentette: „így. Itt az írógép, itt a papír, írd meg a harmadik részt! Én meg lefekszem a díványra, és olvasom a Port Arthurt. Én szabadságon vagyok.”

Hát így is történt.

A bíborszínű felhők bolygójának kézirata 1957 áprilisában kijavítva és átgépelve, az összes szabálynak megfelelően már a Gyetgiz[8] moszkvai szerkesztőségében volt, és a belső recenzióra várt. (Ami a javításokat és elütéseket illeti, nem állom meg, hogy ne idézzem itt AN 1957. ápr. 29-i levelének nagyon jellemző részletét: „Egyébként a 3. részről: Nyilván bűneim miatt az úr purgáló társszerzőket küldött rám: egyikük egyetlen ujjal sem nyúlt a kézirathoz, a másik szívélyesen a nyakamba zúdítja a munka teljes technikai részét, megalázónak tartva magára nézve emberi módon megoldani a szöveg rendbetételét. Őszintén bevallom neked, én szerkesztőként a küszöbig sem engedtem volna a szerzőt egy ilyen kézirattal – a szöveg gondozatlan, rendetlen, hemzsegnek benne a nyelvtani hibák. Szóval disznó vagy, testvérkém...”)

A kézirat két évig szunnyadt a Gyetgiznél (1959 áprilisában került nyomdába). Akkoriban ez teljesen normális határidőnek számított. De mi akkor úgy éreztük, hogy csak megy az idő, és sehogyan sem akar véget érni az örökkévalóság.

Szerkesztőnk, a rendkívül kedves Iszaak Markovics Kasszel láthatóan tudathasadásos állapotban volt. Egyrészt nyilvánvalóan tetszett neki kéziratunk – volt benne kaland, voltak benne hőstettek, megénekelte az emberiség diadalát a begyepesedett Természet felett – és mindez a mi szovjet tudományunk és a dialektikus materializmus szilárd talaján. Másrészt viszont mindez azoknak az időknek a szellemében mégsem stimmelt. A hősök durvák. Megengedik maguknak a szitkozódást. Összevesznek, sőt majdnem ösz-sze is verekednek. A begyepesedett Természet könyörtelen. Az emberek megőrültek, sőt meg is haltak. Egy gyerekeknek íródott szovjet műben a hősök – a mi embereink, nem holmi kémek, nem a nép ellenségei: űrhajósok! – meghalnak, véglegesen és visszafordíthatatlanul. És sehol semmi hepiend. Semmiféle béketeremtő győzelmi zászló az epilógusban. Akkoriban ez érthetetlen volt. Ez Ideológiailag kétséges volt – oly mértékben kétséges, hogy szinte már felfoghatatlan.

Egyébként akkoriban nem volt szokás beszélni a szerzővel ezekről a dolgokról. Mindez magától értetődött. Néha csak céloztak rá. Nagyon ritkán (és csak nagyon jó ismerősök között) nyíltan is beszéltek róla. A szerzőnek magának kellett (nyilván próbálkozások és hibák nyomán) rátalálnia a helyes ideológiai alapokra, felfognia, hogy a helyes (a miénk, a szovjet, szocialista) mindig helyes, a rossz pedig (az övék, a kárhozatos, a kapitalista) mindig rossz. A recenziókban ilyesmiről nem esett szó.

AN, 1957. május 27.: „Megkaptam (végre) a recenziót, és beszéltem a szerkesztővel. A recenzió olvastán leírhatatlan volt az elképedésem. Számítani lehet jó recenzióra, számítani lehet rossz recenzióra, számítani lehet fanyalgó recenzióra... de mi részeg recenziót kaptunk. A recenzens egy kukkot sem értett. [...] Csaknem öt hónapig ült a kéziraton, egyharmadát a rend kedvéért átnézte, és odakent valamit az »első benyomás alapján«, miközben mindent összekavart, sok mindent észre sem vett, és egyébként is was jumping at the conclusions.[9] Tetőtől talpig lebarmolt minket, de strange though it may seem[10] azt írta, hogy a regénnyel még dolgozni kell, bár vannak benne lehetőségek stb.”

(Milyen keveset tudtunk mi akkor még a recenziókról – mifélék lehetnek, és éppenséggel hogyan íródnak! A recenzens neve M. Lozsenko volt, egy életre megjegyeztem, mivel később elolvasva írását tehetetlen és mérhetetlen düh töltött el, úgy futkostam tőle a falon, mint az ifjú Conan Doyle elbeszélésében az óriáspók. Maga a recenzió sajnos nem maradt fenn.)

Szerencsére megmaradt AN 1957. szept. 29-i levele, amely azokban az időkben teljesen szokatlan, programadó elképzeléseket tartalmaz arról, hogyan kell írnunk. Az elején felsorolja az utóbbi idők tudományosfantasztikus műveit, majd levonja a következtetést:

„...mindezeket a műveket (a Köd[11] kivételével persze) legalább két gyengeség jellemzi: a) nem írók írták őket – nincs stílusuk, sem jellemeik, sem hőseik, nyelvük bikkfanyelv, az olvasó hamar rájuk un, a cselekmény primitív, egyetlen gondolatuk az olcsó, kincstári hazafiasság; b) szerzőjük félművelt szakember, aki elképesztő módon belemerül az alaptéma szűk technikai részleteibe. [...] És még valami – erre szerintem még te sem gondoltál. Halálosan félnek (ha egyáltalán fogalmuk van ilyesmiről) a műfajok keveredésétől. Holott ez hatalmas előny és remek fegyver lehet hozzáértő kezekben. Elvben mindenki tudja: a tudományosfantasztikum kaland nélkül unalmas. A pucér Pinkertont csak az iskolások olvassák. Az első komoly próbálkozást [...] mi csináltuk a BFB-vel, bár még nem is sejtettük.”

A folytatásban idéz A. Anyiksztnak A csendes amerikaihoz írott előszavából: „[Ez] a mű sokoldalú, megvannak benne a krimi, a kalandregény elemei, van benne pszichológiai dráma és haditudósítás, a műnek vannak nyíltan erotikus motívumai, ugyanakkor kemény politikai pamflet.

[...] és az olvasó csak csodálkozhat, milyen meggyőzően hat ezeknek az oly különböző természetű elemeknek a váratlan keveredése.”

És ismét AN: „Érted, testvérkém? Érted már, milyen hatalmas ütőkártyát engednek ki a kezükből ezek a mi botcsinálta fantasztikus szerzőink? A mi írásainknak nem csak és nem elsősorban a mondandójukkal kell lebilincse-lőeknek lenniük – még ha ezt a mondandót előttünk már százszor is megcsócsálták az ostobák –, sokkal inkább a) a tudományos anyag nagyvonalú, könnyed előadásával, »le a vemegyuláskodással!«, nagyon pontos, rövid, okos megfogalmazásokra van szükség, egy fejlett tizedik osztályos tanuló szintjéhez mérten; b) a szerző jó nyelvezetével és a szereplők egyéni beszédmódjával; c) a bemutatás és elbeszélés értelmes merészségével »a lehetséges határán« a természet és a technika kapcsán, valamint a legszigorúbb realizmussal a szereplők viselkedésének, tetteinek bemutatásakor; d) bármilyen műfaj merész, merész és ismét csak merész felhasználásával, amely műfaj megfelelőnek tűnik egyik vagy másik helyzet jobb ábrázolására. Nem szabad visszariadni némi szentimentalizmustól az egyik helyen, durva kalandoktól egy másikon, némi filozofálgatástól egy harmadik helyen, szégyentelen szerelmi bonyodalomtól a negyediken stb. A műfajoknak ez a keveredése feltétlenül a rendkívüli még erősebb benyomását kelti. Na és talán nem a rendkívüli a mi fő témánk?”

A szerzők ekkor még tudományos-fantasztikusok. Még messze vannak a meghatározástól: „Az igazi fantasztikus – a csoda, a titok, a hitelesség.” De ösztönösen már érzik ezt. A háború utáni hazai fantasztikus irodalomban a csodák szinte kizárólag csak kommunális-gazdasági és mérnökitechnikai jellegűek voltak, a titkok nem érték meg, hogy megfejtsék őket, a hitelesség pedig, vagyis hogy összekapcsolható legyen a valóságos élettel, teljesen hiányzott. Érzelgős, nyálas, rózsaszínű és sótlan volt a fantasztikus irodalom, mint minden kincstári prédikáció. És annak a kornak a fantasztikus irodalma pontosan idióta kincstári prédikáció volt – a szovjet tudomány és főként technika diadalmas felsőbbségének prédikálása.

Mi ösztönösen elhatárolódtunk ettől a fantasztikus irodalomtól, mi nem ezt akartuk, mi mást akartunk. És bizonyos mértékig sikerült is nekünk.

A szerkesztési folyamat során A bíborszínű felhők bolygóját legalább kétszer igen alaposan át kellett dolgoznunk. Rákényszerítettek minket, hogy szinte az összes nevet változtassuk meg. (Máig sem értem, kinek és miért volt erre szüksége.) A lelkünket is kitaposták azt követelve, hogy „ne rontsuk el az össznépi ünnepet (a soros rakéta fellövése kapcsán) temetésről szóló jóslatokkal”. „Legalább a hullák egy részét tüntessék el!” – követelték a Gyetgiz főnökei már nyíltan. A könyv sorsa egy hajszálon függött.

AN 1959 elején írt leveleiből: „Reménytelen. Tudod, teljesen reménytelen. Nem a hullákról, nem a részletekről van szó, hanem a hangnemről, a koloritról.” „Megismétlem: hogy mit akarnak – nem tudom, te sem tudod, és ők maguk sem tudják. »Finomítani« akarják, »nem kell hangsúlyozni«, »legyen derűsebb«, »ne legyen ennyire tragikus«. Konkrétan? »Már elnézést, elvtársak, nem mi vagyunk a szerzők. A konkrét megoldásokat maguknak kell megtalálniuk...« »X elvtársnak nem tetszenek a halálesetek, Y elvtársnak a kolorit, N elvtársnak a megtébolyodás, és bár semmiben nem értenek egyet, egy dologban feltétlenül: finomítani kell, derűsebbé tenni, ne legyen ilyen komor stb.«„

S amikor a szerzők nyögve és fogcsikorgatva újraírták a könyvnek legalább a felét, a legmagasabb szintről azt az utasítást kapták, tüntessenek el mindenféle utalást arra, hogy katonák is vannak az űrkutatás környékén: „...egyetlen egyensapka, egyetlen pár váll-lap sem lehet sehol, még az ezekre utalás sem kívánatos” – így lett a tankista Bikovból „két-három merész ecsetvonással” volt kapitány, aki jelenleg a műszaki vezető helyettese a geológusoknál.

Az alatt a két év alatt, míg ez a csatározás folyt, ABSZ megírt vagy jó fél tucat különböző elbeszélést, és sok mindent megértettek önmagukról, a fantasztikus irodalomról és az irodalomról általában. Úgyhogy ez a balvégzetű, agyonszerkesztett, tulajdon szülői által sem szeretett regény lényegében az új elképzelések kimunkálásának afféle gyakorlóterévé vált. Valószínűleg ezért lett ez az írás szokatlan és friss, sőt jó is, legalábbis a maga korában – bár reménytelenül durván didaktikus-kioktató, diadalmasan kincstári – ha a későbbi idők szempontjából nézzük, még inkább, ha a mából tekintünk rá vissza.

A szerzők egyöntetű véleménye szerint alig született meg, máris meghalt – már az Út az Amalteára felülírta minden csekélyke értékét.

Itt engedelmükkel megismétlem azt, amit néhány éve írtam a gyűjteményes kiadás 12. kötetének előszavában. A Bolygó az átmeneti időszak tipikus regénye lett – ránehezedik a Közeli Cél Fantasztikumának oktató célzata, a nehézkes nyelvezet és a fontoskodó ideológiai ostobaság, ugyanakkor lebilincselő, vannak benne ötletek, igazi őszinteség és az a naiv igyekezet, hogy azonnal, most rögtön olyasmit alkossunk, ami méltó Wellshez vagy legalább Beljajevhez.

És valljuk be, az akkori olvasókra hatással volt az írás. Tetszett például a regény Iván Antonovics Jefremovnak, a kor hazai fantasztikus irodalmi mesterének, és a hírek szerint Marietta Szergejevna Saginjannak, az irodalom akkori vezéralakjának. Szergej Pavlovics Koroljov is olvasta, és egy külön lapra kimásolta a dalt a Köd gyermekeiről... A könyv, úgy látszik, még az Orosz Föderáció Oktatási Minisztériumában dolgozó csinovnyikoknak is megtetszett. Mindenesetre A bíborszínű felhők bolygója volt minden idők egyetlen ABSZ-műve, amely állami díjban részesült, mégpedig „a tudományról és technikáról iskoláskorú gyermekeknek írott legjobb könyv címéért kiírt verseny” harmadik díjában. (Ötezer rubellal járt. Akkoriban szép pénz volt ez – anyánk négyhavi fizetése.)

Sőt a külföldi olvasóknak is tetszett a könyv. Az első öthat év során lefordították és kiadták Lengyelországban (kétszer), Csehszlovákiában (kétszer), az NDK-ban (kétszer), Romániában, Nyugat-Berlinben, Jugoszláviában és Spanyolországban. Volt idő, amikor még büszkék is voltunk rá, de ez hamar elmúlt. Elég csak annyit mondani, hogy oroszul 1969-től már nem adtuk ki újra. A gyűjteményes kiadásba is csak, ahogy mondani szokás, a közvélemény nyomására került bele.

Húzódozásunknak egyébként teljesen gyakorlati oka is volt. Először is, hogy előkészítsük az újrakiadást, lássák be, legalábbis újra el kellett volna olvasni, és ehhez a leghatározottabban nem volt semmi kedvünk. Másodszor, teljes súlyával felmerült a probléma, hogy valahogyan korszerűsíteni kellene a szöveget. Mégiscsak több mint harminc év tel el közben, és a regényben sok minden nem is annyira nevetséges anakronizmusként hat, mint inkább a szerzők ostobaságaként, ügyetlenségeként és egyáltalán – beteges lázálomként. Elég csak arra a körülményre gondolni, hogy a cselekmény éppenséggel a huszadik század kilencvenes éveiben játszódik – és a könyvben gyakorlatilag semmi, az égvilágon semmi nem hasonlít arra, ami ma körülveszi az olvasót!

Végül mégis úgy döntöttünk, nem foglalkozunk a szöveg modernizálásával. Egyáltalán nem. Egyetlen sort, egyetlen betűt sem változtatunk rajta. Maradjon meg ez a regény a fantasztikus irodalom történetében mint egy egész korszak afféle torz emlékműve, minden mamijával – lángoló lelkesedésével és rajongó butaságával, a jó iránti őszinte vágyakozásával, miközben elképzelésünk sem volt arról, mi is az a jó, az önfeláldozásra való elkeseredett elszántsággal, kegyetlenségével, ideológiai vakságával és klasszikus orwelli kétértelműségével. Hiszen az a gonosz jónak, az élet nevében elkövetett gyilkosságoknak, a „harsonázó szótlanságnak és sokatmondó gondolattalanságnak” a kora volt. És ezt a korszakot nem szabad kitörölni a társadalom emlékezetéből. A legnagyobb ostobaság, amit elkövethetünk, az, ha minél gyorsabban elfelejtjük, a legkisebb az, ha emlékszünk azokra az időkre – amíg csak magvai el nem rothadtak.

A regény mostani kiadását lelkes ljudenek készítették elő. Rengeteg pontatlanságot bogarásztak ki a piszkozatokból, a korábbi szerkesztések során elkallódott egész oldalakat bányásztak elő, egy sor kihúzott részt állítottak helyre. Nem hiszem, hogy a mű ettől jobb lett, de kétségkívül bizonyos teljességre tett szert. Hálás köszönet önöknek, kedves ljudenek, mindenekelőtt önnek, Szvetlana Bondarenko – hiszen ennek a gigászi munkának az oroszlánrészét ön vállalta magára!

Szerzőinkről

Apjuk újságíró, művészettörténész volt, anyjuk tanítónő. Arkagyij 1925-ben született, Borisz 1933-ban. Az idősebb testvér katonai akadémiára járt, japán szakon végzett és ezt később is sűrűn kamatoztatta tolmácsként és műfordítóként. Öccse matematikát, majd csillagászatot tanult. Arkagyij már a második világháború előtt írogatott, de első próbálkozásai elvesztek Leningrád ostromakor. Borisz csak később, az 50-es években kezdett érdeklődni az írói pálya iránt. Első közös novellájuk „A jövevények” 1958-ban jelent meg a Tyehnyika malagyozsi című lapban (magyarul: Univerzum 1958/19.) – ezt később kisregénnyé dolgozták át (nálunk a Metagalaktika 6 közölte le, mint „Kívülről”). Egy év múlva már regénnyel jelentkeztek: A bíborszínű felhők bolygója (magyarul: Robur 9-11.) igazi űrkaland, ráadásul csírája annak, ami később Delelő-univerzumként vált híressé. Ez a világ a 22. századi emberiség életét mutatja be, különös figyelmet fordítva a világűr felfedezésére, a Naprendszer meghódítására, majd a kirajzásra a csillagok közé. Műveik kezdetben az ifjúságnak szóló kalandtörténetek voltak, de hamar megjelentek bennük a társadalombírálat és a szatíra motívumai, amelyek nem tették kedvessé a testvéreket a kor cenzorainak szemében. Számos regényük csak alaposan átdolgozva, kilúgozva jelenhetett meg, közülük egyik-másik évtizedes késéssel. Mindez azonban nem szegte munkakedvüket, sőt a 70-es évek végén még a világhír felé is nagy lépést tettek előre angol nyelvre lefordított köteteikkel, valamint kisregényükkel, a Piknik az árokpartonnal, amelyből Andrej Tarkovszkij filmet forgatott Stalker címmel. A lendületet csupán Arkagyij 1991-ben bekövetkezett halála törte meg, Borisz az azóta eltelt közel húsz évben mindössze két regényt írt.

JEGYZETEK

[1]A Phobos planetológiai leírása

[2]A részletek Bagrickij Csempészek c. verséből valók (Tellér Gyula fordítása)

[3]Jack London: Mint hajdan Argosz (Szász Imre fordítása)

[4]Fjodor Tyutcsev: Tavaszi vihar (Szabó Lőrinc fordítása)

[5]A versrészleteket Erdődi Gábor fordította

[6]AN: Arkagyij Natalovics Sztrugackij; BN: Borisz Natalovics Sztrugackij; ABNSZ: Arkagyij és Borisz Sztrugackij

[7]Valentyin Azsajev (1915-68 szocreál, ugyanakkor némiképpen „áthallásos”, a maga korában népszerű regénye egy távol-keleti olajvezeték építéséről a második világháború idején. A regény az Amur folyót Adunnak nevezik.)

[8]Gyermekés Ifjúsági Könyvkiadó

[9]‘elhamarkodottan vont le következtetéseket’ (angol)

[10]‘bármily különösnek tűnik’ (angol)

[11]Ivan Jefremov: Az Androméda-köd

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ A hetes számú űrrepülőtér

Komoly beszélgetés

A Hiusz legénysége

A küszöbön

Hétköznapok

Tűzpróba

A Hiusz visszatér

„Mint hajdan Argosz, elmegyünk...”

MÁSODIK RÉSZ A világűr és az ember

Krajuhin

Kozmikus támadás

Vészjel

A Vénusz madártávlatból

Életünk tele van meglepetésekkel..

HARMADIK RÉSZ Az Urán Golkonka partján

A mocsárban

Vörös és fekete

A Vénusz kimutatja foga fehérét

A füsttenger partján

Születésnap

A Golkonda utolsó szava

Százötvenezer lépés

Hiusz versus Venus

EPILÓGUS

Kommentárok a megtett úthoz

Szerzőinkről

JEGYZETEK

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ A hetes számú űrrepülőtér

Komoly beszélgetés

A Hiusz legénysége

A küszöbön

Hétköznapok

Tűzpróba

A Hiusz visszatér

„Mint hajdan Argosz, elmegyünk...”

MÁSODIK RÉSZ A világűr és az ember

Krajuhin

Kozmikus támadás

Vészjel

A Vénusz madártávlatból

Életünk tele van meglepetésekkel..

HARMADIK RÉSZ Az Urán Golkonka partján

A mocsárban

Vörös és fekete

A Vénusz kimutatja foga fehérét

A füsttenger partján

Születésnap

A Golkonda utolsó szava

Százötvenezer lépés

Hiusz versus Venus

EPILÓGUS

Kommentárok a megtett úthoz

Szerzőinkről

JEGYZETEK