DONALD F. GLUT

A BIRODALOM VISSZAVÁG

IMPRESSZUM

Donald F. Glut: STAR WARS: THE EMPIRE STRIKES BACK

Copyright © 1980 by Lucasfilm Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Gömöri Péter, 1981

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Donald F. Glut: Star Wars: The Empire Strikes Back A Del Ray Book, Published by the Random House Publishing Group, 1980

Fordította: Gömöri Péter

ISBN: 978-615-5468-50-6 (epub)

ISBN: 978-615-5468-51-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund A borítót tervezte: Faniszló Ádám Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Farkas István

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

ELSŐ FEJEZET

– Ez aztán a kutya hideg! – törte meg Luke Skywalker hangja a csendet, amely már órák óta körülvette, amióta elindult a felkelők újonnan létesített bázisáról. Ameddig a szem ellátott, semmi sem mozdult a széles határban; Luke-on kívül az egyetlen élőlény tauntaunja volt, amelyet megült. Luke fáradt volt, és magányos; saját hangjától maga is meglepődött.

Luke, akár a Felkelők Szövetségének a többi tagja, időnként felfedezőútra indult a Hoth fehér pusztaságaiba, hogy adatokat gyűjtsön új otthonukról. A felfedezőutakról mindannyiszor vegyes érzésekkel tértek haza, hol megnyugvás, hol pedig magányérzet töltötte el őket. Semmi olyan jelre nem bukkantak, amely megcáfolta volna legelső feltételezésüket, hogy ezen a jeges bolygón nincsenek értelmes élőlények. Luke sem látott mást magányos expedícióin, mint kopár, fehér lapályokat és kékbe játszó, hóborította hegyláncokat, amelyek mintha semmivé foszlottak volna a távoli látóhatár ködpáráiban.

Luke elmosolyodott maszkszerűen föltekert, tarka sálja mögött, amely az arcát óvta a Hoth jeges szeleitől. Hószemüvegén át végigpillantott a lába előtt nyújtózó hófödte síkon, és szőrmével szegélyezett sapkáját még lejjebb húzta a homlokába.

A szája szöglete vigyorra húzódott, ahogy elképzelte magának a birodalmi kormányzat hivatásos kutatóit, milyen véleménnyel lehetnek erről a bolygóról. A galaxis telis-tele van a gyarmatosítók településeivel, amelyek közül a legtöbbet édeskevéssé érdekli a Birodalomnak vagy ellenlábasának, a Felkelők Szövetségének ügyes-bajos dolgai, gondolta Luke. De az olyan telepesnek, aki épp a Hothra fenné a fogát, alighanem elment a józan esze. Hiszen ez a bolygó az égvilágon semmit sem nyújt senkinek – bennünket kivéve.

A Felkelők Szövetsége alig több mint egy hónapja hozta létre előretolt állását ezen a jégbolygón. Luke-ot szinte mindenki ismerte a bázison, és huszonhárom éve ellenére Skywalker parancsnoknak szólították a felkelő harcosok. Ettől a megszólítástól kissé kényelmetlenül érezte magát. Akárhogy is, rangja azzal járt, hogy egy csapat harcedzett katonának kellett parancsokat osztania. Sok minden történt Luke-kal, és ő maga is sokat változott. Még magamagának is hihetetlennek tűnt, hogy alig három évvel ezelőtt mafla parasztfiú volt egy Tatuin nevű bolygón.

Az ifjú parancsnok most megsarkantyúzta tauntaunját.

– Gyerünk, szépségem – noszogatta az állatot. Tauntaunjának, a Hothon honos szerzetnek a szürke testét gyapjas bunda védte a jeges hidegtől. A jószág izmos hátsó lábain ügetett vele, háromszögletű lábfeje horgas karmokban végződött, amelyek minden lépésnél kiadós hóförgeteget kavartak a háta mögött. Lámára emlékeztető pofáját előreszegezte, izmos farka ide-oda tekergett, ahogy az állat fölfelé iramlott Luke-kal az egyik emelkedőn. Fejét, amelyen jókora szarvak nőttek, szüntelenül ide-oda forgatta, hogy elkerülje a bozontos képébe vágó, dermesztő szelet.

Luke alig várta már, hogy küldetése végére érjen. A felkelők téli ruházata igazán nem volt vékony vagy hiányos, mégis minden tagját marta már a fagy. De emlékeztette rá magát, hogy a saját választásából van itt; ő jelentkezett önként, hogy a jégmezőkön az élet jelei után kutasson. Összekoccant a foga, ahogy a hosszúkás árnyékra pillantott, amelyet ő meg az állat vetett a hóra. Erősödik a szél, gondolta. És a jeges szelek nyomában az est beállta után elviselhetetlenné fokozódik a hideg a pusztaságban. Kísértést érzett, hogy valamivel előbb térjen vissza a bázisra, de pontosan tudta, milyen jelentősége van a felkelők számára a bizonyosságnak, hogy egyedül vannak a Hothon.

A tauntaun váratlanul kitért jobbra, kis híján kibillentette Luke-ot az egyensúlyából. Luke még mindig nem szokott hozzá teljesen a lovagláshoz ezeken a kiszámíthatatlan állatokon.

– Igazán nem akarlak megbántani – mondta Luke az állatnak –, de azért összehasonlíthatatlanul otthonosabban érezném magam a jó öreg terepsiklóm pilótaülésében. – De kétségtelen, hogy erre a küldetésre, minden hátrányos tulajdonsága ellenére, egyértelműen a tauntaun volt a legalkalmasabb szállítóeszköz a Hoth időjárási viszonyai között.

Amikor az állat megmászta a legközelebbi havas emelkedőt, Luke megállította. Levette sötét lencséjű hószemüvegét, és néhány pillanatig hevesen pislogott, amíg a szeme megszokta a hó vakító fehérségét.

Figyelmét hirtelen magára vonta egy repülő tárgy, amely hosszú füstcsíkot húzva maga mögött hasította az eget a párás látóhatár felé. Luke kesztyűs kezével az övéhez kapott, és megmarkolta elektromos távcsövét. Rossz előérzete támadt, a gerincén végigfutott a hideg, amely még a Hoth jeges levegőjével is versenyre kelhetett volna. Emberek is készíthették azt, amit az imént látott, sőt az is lehet, hogy a Birodalom bocsátotta fel azt a repülő tárgyat. Az ifjú parancsnok továbbra is az ismeretlen tárgyra irányította távcsövét, le nem vette róla a szemét, még akkor sem, amikor az a valami a fehér talajnak ütközött, és elenyészett az általa okozott robbanás tűzijátékában.

Luke tauntaunja összerázkódott a detonáció hangjára. Félelmetes üvöltés szakadt fel a torkából, és idegesen kapálni kezdte a havat. Luke megpaskolta a fejét, hogy megnyugtassa. Amikor megszólalt, jóformán a saját hangját sem hallotta a süvítő förgetegben.

– Nyugi, öreglány, csak egy újabb meteorit! – kiáltotta. Az állat abbahagyta az ideges fészkelődést, Luke meg a szájához húzta kommunikátora mikrofonját.

– Visszhang Három, itt Visszhang Hét! Hé, Han, öreg cimbora, hallasz?

Az adóból csak a statikus recsegés felelt. Aztán egy ismerős hang hatolt át a zajon:

– Te vagy, öcskös? Na mi újság?

A hang egy kicsit öregesebb és valamivel mélyebb volt, mint Luke-é. Luke-nak egy pillanatra fölrémlett egy sötét, furcsa szerzetektől nyüzsgő kocsma képe valahol a Tatuin egyik űrállomásán, ahol először találkozott a koréliai űrcsempésszel. Most meg a közé a néhány barátja közé tartozott, akik nem voltak a Felkelők Szövetségének a hivatalos tagjai.

– Befejeztem az őrjáratomat, és nem találtam semmi életjelet – mondta Luke a mikrofonba, egészen közelről.

– Annyi élet sincs ezen a jégkockán, amennyivel egy űrhajót meg lehetne tölteni – felelte Han, és közben erőlködött, hogy túlharsogja a süvöltő vihart. – Én is kiraktam már az összes jelzőegységet. Indulok vissza a bázisra.

– Akkor viszlát – mondta Luke. A szemét még mindig rajta tartotta azon a sötét füstgomolyagon, amely egy távoli, fekete pontról az ég felé libegett. – Épp az imént csapott be egy meteorit nem messze innen, azt még megnézem. De megyek én is hamarosan.

Luke lekapcsolta a kommunikátort, és figyelmét a tauntaunjára irányította. A hüllőfajzat idegesen mocorgott, egyik lábáról a másikra állt. Valahonnan nagyon mélyről üvöltés szakadt föl a torkából, amely mintha félelmet jelzett volna.

– Hööö, öreglány! – mondta Luke, és megveregette a tauntaun nyakát. – Mi a baj? Talán megéreztél valamit? Hisz nincs itt semmi.

De Luke is kezdte már kényelmetlenül érezni magát, most először, amióta elindult a felkelők rejtekhelyéről. Nem sokat tudott ezekről az őslényekről, de azzal tisztában volt, hogy nagyon finom ösztöneik vannak. Nyilvánvaló, hogy az állat Luke értésére akarta adni: valami, talán valami veszély leselkedik rá a közelben.

Luke nem is vesztegette tovább az időt, apró tárgyat csatolt le a málhaövéről, és megnyomott rajta néhány apró gombot. A műszer elég érzékeny volt ahhoz, hogy rábukkanjon mégoly parányi életjelre is, amelyet egy test hőkibocsátásával vagy belső funkcióival sugároz a környezetének. De amikor Luke leolvasta a műszer kiírásait, rádöbbent, hogy sem szükség, sem idő nincs az adatok kiértékelésére.

Egy árny vetült rá, és vagy másfél méterrel a feje fölé tornyosult. Luke sarkon perdült, és hirtelen úgy tűnt, mintha maga a föld kelt volna életre a lába alatt. Jól megtermett, fehér bundás szörnyeteg rontott neki, és még a körvonalait sem tudta igazán kivenni, olyan tökéletesen beleolvadt a szikrázó hómező alkotta háttérbe.

– Hogy az a jó…

Luke-nak már arra sem maradt ideje, hogy pisztolyt rántson. A wampa jéglény lapátnyi mancsa keményen arcon találta, és kilódította a tauntaun nyergéből, le a dermesztő hóba.

Luke-ra oly hamar borult rá a sötétség, hogy már a tauntaun panaszos sikolyát sem hallotta, sem a hirtelen beálló csöndet, amelyet egy nyakcsigolya roppanása előzött meg. És nem érezte azt sem, ahogy a bokáját vadul megragadja toronymagas, torzonborz támadója, sem azt, ahogy a testét, akár egy élettelen rongybabát, végigvonszolja a hófödte mezőn.

A domboldalba vájt kráterből, ahová az a repülő test becsapódott, még mindig szállingózott a fekete füst. A gomolygó felhők odafent az égen lassan felszakadoztak azután, hogy a tárgy földet érve izzó bélyeget sütött a havas talajba, amelyből egyre szivárgott még a füst és a pernye, játékszeréül a Hoth jeges szeleinek.

Most valami megmozdult a kráter mélyén.

Először csak egy hang hallatszott, gépi moraj, amely egyre erősödött, akárha az üvöltő széllel akarna versenyre kelni. Aztán megmozdult maga a tárgy is – megcsillant rajta az elömlő, kora délutáni fényözön, ahogy lassan kiemelkedett a kráterből.

A tárgy első pillantásra valami idegen élőlénynek látszott, a feje sokszemű, koponyacsontra emlékeztető iszony, amely számtalan hólyagszeme tekintetét jeges pillantással hordozta körül a még jegesebb, hófödte róna végtelenjén. De ahogy egészen kiemelkedett a mélyedésből, nyilvánvalóvá vált, hogy valamiféle gépezet, amelynek vaskos, hengeres „testén” gömb alakú fej ül, és filmfelvevők, érzékelők meg mindenféle egyéb fémtoldalékok álltak ki belőle, amelyek közül némelyik a rákéhoz hasonló, ollós csápban végződött.

A gép ott lebegett a kráter fölött, és toldalékait kinyújtotta minden irányba. Aztán a belső mechanizmusa valami jelet érzékelhetett, mert a gépezet méltóságteljes lassúsággal repülni kezdett a havas síkság fölött.

Nem sokkal később a sötét kutatódroid eltűnt a távoli látóhatár mögött.

Egy másik utas, aki foltos, szürke tauntaunján ült, s a testét vastag téli öltözetbe bugyolálta, ugyanekkor a Hoth havas lankáin a felkelők műveleti bázisa felé vágtatott.

A férfi acélszürke szemei érdeklődés nélkül pásztázták végig az egyhangú, festetlen betonkupolákat, a megszámlálhatatlan lövegtornyot és az óriási áramszolgáltató generátorokat, amelyeken kívül semmi sem mutatta az élet jelét ezen a bolygón. Han Solo fokozatosan visszafogta tauntaunját, úgy igazgatva a szárat, hogy az állat szép nyugodt iramban haladt át a gigantikus jégbarlang bejáratán.

Han jólesően nyugtázta a se vége, se hossza barlangrendszer belsejében uralkodó viszonylagos meleget, amelyet a kinti generátorok áramával működtetett fűtőegységek szolgáltattak. A föld alatti bázis részben természetes jégbarlangokból, részben mesterségesen fúrt, sokszögű átjárók szövevényéből állt, amelyet a felkelők lézerágyúi vájtak a tömör jéghegygyomrába. A koréliai ugyan járt már ennél kietlenebb helyeken is a galaxisban, de pillanatnyilag egyikre sem tudott visszaemlékezni.

Leugrott tauntaunja hátáról, és körülnézett, hogy lássa, mi folyik idebenn, ennek a hatalmas barlangnak a belsejében. Akárhová pillantott, mindenütt nagy volt a nyüzsgés, gépeket, felszerelési tárgyakat cipeltek, szereltek, javítottak. Szürke egyenruhás felkelők futottak, hogy kirakodják az utánpótlást, helyére vigyék a berendezéseket. És voltak ott droidok is bőven, főként R2-es és áramszolgáltató droidok, amelyek fel-alá gördültek a jégbe vájt folyosókon, és serényen végezték a dolgukat.

Han azon tűnődött, vajon valóban lehiggadt-e, ahogy múltak az évek. Kezdetben nem fűzte semmiféle rokonszenv, de még csak személyes érdek sem ehhez az egész felkeléshez. A Felkelők Szövetsége és a Birodalom közötti konfliktusba is úgy keveredett bele, hogy csupán üzleti tranzakciót bonyolított le: felajánlotta saját és hajója, a Millennium Falcon szolgálatait. Az ügy egyszerűnek látszott: Ben Kenobit, a fiatal Luke-ot meg a két droidjukat kellett az Alderaan-rendszerbe szállítania. Hogyan is tudhatta volna Han, hogy az út során egy hercegnőt is meg kell mentenie, akit épp a Birodalom legrettegettebb harcállomásáról, a Halálcsillagról kell majd kiszabadítania?

Leia Organa hercegnőt…

Minél többet gondolt rá Solo, annál inkább érezte, mennyi bajba sodorta bele, hogy annak idején elfogadta Ben Kenobi pénzét. Hiszen Han nem akart mást, mint zsebre vágni a fuvardíjat, hogy aztán észveszejtve száguldjon visszafizetni néhány csúnya adósságát, amelyek úgy függtek a feje fölött, akár megannyi lehullani kész meteor. Esze ágában sem volt, hogy hős legyen.

És mégis, valami mindig visszatartotta, valami ismeretlen erő egyre arra ösztökélte, hogy Luke-kal és őrült felkelő barátaival tartson, akkor is, amikor elindították azt a mára már legendás hírűvé vált támadást a Halálcsillag ellen. Igen, valami visszatartotta. De Han képtelen volt rájönni, mi is az a valami.

Hiába telt már el jócskán az idő a Halálcsillag megsemmisítése óta, Han még mindig itt volt a Felkelők Szövetségénél, és segített nekik felépíteni ezt a bázist a Hothon, amelynél talán egyetlen kietlenebb bolygó sem akadt az egész galaxisban. No de nem lesz ez már így sokáig, mondogatta magának. Ha tőle függ, már nem kell hosszú idő hozzá, és Han Solo meg a felkelők útja elválik egymástól.

Határozott léptekkel végigment a föld alatti hangárszinten, ahol a felkelők vadászgépeinek java részét tárolták és szervizelték a szürke egyenruhás szerelők és a különböző típusú droidok. Hant leginkább az a csészealj formájú teherhajó érdekelte, amely ott pihent előtte újonnan felszerelt leszállótámjain. A teherhajó, a hangárban elhelyezett járművek közül a legnagyobb, újabb horpadásokat szerzett fémtestére, amióta Han összeakadt Skywalkerrel és Kenobival. Igaz, a Millennium Falcon jó hírét nem külső csínje, hanem gyorsasága alapozta meg: ez a teherhajó még mindig a legsebesebb hajó volt, amely egyáltalán megpróbálhatta, hogy megnyerje a Kessel-futamot, vagy hogy lehagyjon egy birodalmi Tie vadászt.

A Falcon sikereit javarészt kitűnő karbantartásának köszönhette, amelyet most egy két méter magas, barna szőrrel borított alak bozontos kezei láttak el éppen, akinek az arca pillanatnyilag rejtve maradt egy hegesztőmaszk mögött.

Csubakka, Han Solo óriás termetű vuki másodpilótája éppen a Falcon beszállórámpájának hidraulikus emelőjét javította, amikor észrevette, hogy Solo közeleg. A vuki abbahagyta a munkát, és föltolta a hegesztőrostélyt, amely mögül előbukkant szőrpamacsokkal borított képe. Villogó fogú szájából hatalmas üvöltés tört elő, amelyet bizonyára kevés nem vuki származású egyén tudott volna hamarjában lefordítani.

Han Solo e kevesek egyike volt.

– A hideg szó ezt már nem fejezi ki, Csubi – felelt neki Solo. – Istenemre, inkább egy jó kis bunyó, mint ez a bujkálás és fagyoskodás állandóan! – Észrevette a frissen hegesztett fémrészekből szállongó füstpamacsokat. – Hogy haladsz azzal az emelővel?

Csubakka az egyik jól ismert vukimordulással felelt.

– Na jó – mondta Han, és szívből egyetértett barátjával abban, hogy jó lenne minél előbb visszatérni az űrbe, elmenni valami más bolygóra, akármelyikre, csak a Hothról el. – Megyek, bejelentkezem. Aztán visszajövök segíteni. Amint elkészültünk a fúvókákkal, elhúzzuk a csíkot.

A vuki vakkantott egyet, mintha örömében kuncogna, aztán visszatért a munkájához, miközben Han ment a dolgára.

A harcállásponton élénken villogtak az elektronikus berendezések és a jeges mennyezetig nyúló kijelzők. Akár a hangárban, itt is sokan sürgölődtek. A terem teli volt repülésirányítókkal, katonákkal, karbantartókkal – és mindenféle fajtájú meg típusú droiddal, amelyek mind azon fáradoztak, hogy a Yavin kiürítése után most ezt a bázist is lakhatóvá és működőképessé tegyék.

A férfi, akivel Han Solónak dolga volt, elmerülten ült egy jókora műszerfal előtt, és a figyelmét egy számítógép-képernyő káprázatos színekben fel-felvillanó kiírásaira összpontosította. Rieekan, aki a felkelők tábornoki egyenruháját viselte, Solo közeledtére felegyenesedett, és arcát Han felé fordította.

– Tábornok úr, életnek semmi jele az egész körzetben – jelentette Han. – De az összes körzethatárjelzőt elhelyeztem, úgyhogy észlelni fogjuk, ha mégis erre vetődik valaki.

Mint máskor, Rieekan tábornok most sem mosolyodott el Solo csöppet sem katonás jelentése hallatán. De azért csodálta a fiatalembert, amiért ha nem is hivatalosan, de részt vesz a felkelésben. Sőt Rieekan olyan sokra tartotta Solo erényeit, hogy néhanapján azon gondolkodott, ne adományozzon-e neki tiszteletbeli rendfokozatot.

– Skywalker parancsnok még nem érkezett vissza? – érdeklődött a tábornok.

– Még megvizsgál egy meteoritot, ami a közelében csapódott be – felelte Han. – Aztán jön ő is nemsokára.

Rieekan gyors pillantást vetett egy épp az imént beszerelt radarképernyőre, és magában értékelte a látottakat. – Ebben a rendszerben olyan heves a meteortevékenység, hogy nem lesz könnyű észrevenni, ha hajók közelednek.

– Tábornok úr… – Han tétovázott. – Azt hiszem, ideje, hogy odébbálljak.

Han figyelmét egy gyorsan közeledő alak vonta magára. A járása egyszerre volt kecses és határozott, és a fiatal nő gyöngéd vonásai mintha egészében véve is ellentmondásba kerültek volna fehér harci öltözékével. Még ilyen messziről is biztosan látszott, hogy Leia hercegnő dühös.

– Hasznát vennénk, ha ismét harcra kerül a sor – jegyezte meg a tábornok, és hozzátette még –, nagyon sajnálom, hogy elveszítjük magát.

– Köszönöm, tábornok úr. De vérdíjat tűztek ki a fejemre. Ha nem fizetem ki Jabbát, két lábon járó hulla vagyok.

– Hát igen, nem könnyű ilyen halálos fenyegetéssel a fejünk fölött élni – kezdte a tábornok, de Han Leia hercegnő felé fordult. Solo nem volt éppenséggel szentimentális alkat, de most világosan érezte, hogy kavarognak benne az érzelmek.

– Hát, azt hiszem, most jött el az ideje, fenség. – Elakadt, nem tudván, milyen válaszra számíthat a hercegnőtől.

– Nagyon helyes – válaszolt Leia hűvösen. Látszólagos közönye mögül egyre jobban előtört őszinte felháborodása.

Han csak a fejét rázta. Milyen rég volt az, hogy egyszer és mindenkorra leszögezte magában: a női nem tagjai, legyenek akár emlősök, hüllők vagy a jó ég tudja, miféle, még fel sem fedezett biológiai osztályba sorolhatók, meghaladják az ő zsenge értelmi képességeit. Fölösleges a titokzatosságukat firtatni, legjobb békén hagyni őket – mondogatta magának azóta többször is.

Mostanában mégis úgy érezte, vagy legalábbis kezdte hinni, hogy mégiscsak van legalább egyetlen nőnemű lény a világegyetemben, akit lassacskán már-már mintha értene. De úgy látszik, újfent tévedett.

– Jól van, no – szólalt meg Han –, azért krokodilkönnyekre semmi szükség. Viszlát, hercegnő!

Han váratlanul hátat fordított Leiának, és kilépett a csöndes folyosóra, amely a parancsnokságot összekötötte a hangárral. Han éppen oda igyekezett, mert ott egy jókötésű vuki meg egy csempészhajó, két olyan megfogható valami várt reá, amelyet képes volt megemészteni az értelme. Esze ágában sem volt megállni.

– Han! – futott utána Leia, kissé levegő után kapkodva. A koréliai megállt, és hűvösen feléje fordult.

– Parancsol, fenség?

– Azt hittem, úgy döntött, hogy marad.

Úgy tűnt, igazi aggodalom csendül a nő hangjában, de Han nem volt biztos a dolgában.

– Az a fejvadász, akivel összefutottunk az Ord Mantellen, megváltoztatta az elhatározásomat.

– Luke már tudja? – kérdezte Leia.

– Majd megtudja, ha visszaérkezik – felelte Solo nyersen. Leia hercegnő szeme összeszűkült, és végigmérte Hant egy pillantással, amilyenhez Solónak volt már szerencséje párszor. Ettől Han úgy érezte magát egy pillanatra, mint a bolygó felszínét borító miriádnyi jégszilánk egyike.

– Ne nézzen így rám, hallja-e! – szólt rá a hercegnőre kérlelhetetlenül. – Minden egyes eltelt nappal növekszik a bőrömre utazó fejvadászok száma. Feltett szándékom, hogy visszafizetem az adósságomat Jabbának, mielőtt még rám küldi a bérgyilkosait, a távirányítású ölőszerszámait, és ki tudja, mit még. Meg kell szabadulnom a fejemre kitűzött vérdíjtól, amíg még egyáltalán van fejem.

Leiát szemmel láthatóan szíven ütötték a férfi szavai, és Han látta, hogy aggódik érte, sőt talán még mást is érez.

– De nekünk szükségünk van magára.

– Nekünk?

– Igen.

– Hát magának? – Han vigyázott, hogy kellően hangsúlyozza az utolsó szót, de maga sem tudta, miért. – Talán most végre kimondott valamit, amit már régen mondani akart, csak éppen hiányzott hozzá a bátorsága – nem, helyesbítette magát, az ostobasága –, hogy felfedje az érzéseit. De jelen pillanatban igazán nem volt vesztenivalója, és készen állt rá, bármit feleljen is a nő.

– Nekem? – kérdezett vissza Leia. – Nem értem, miről beszél.

Han Solo hitetlenül rázta a fejét.

– Nem, lehet, hogy tényleg nem érti.

– Mégis mi az, ami csak rám vonatkozik? – A nő hangjában ismét fokozódott a düh, talán, gondolta Han, mert végül mégiscsak megértette, hogy miről van szó.

– Azért akarja, hogy maradjak – mosolyodott el Solo –, mert úgy érez irántam, ahogy érez.

A hercegnő ismét ellágyult.

– Nos, igen, sokat köszönhetünk magának… – mondta, és elbizonytalanodott, mielőtt folytatta volna – itt mindannyian. Maga született vezér…

De Han nem hagyta, hogy befejezze a mondatot:

– Nem, fenség. Nem erről van szó.

Leia váratlanul egyenesen Han szemébe nézett, olyan pillantással, amelyből látszott, hogy végre mindent ért. Elnevette magát.

– De hiszen maga képzelődik.

– Valóban? Mert én úgy gondolom, attól fél, hogy itt hagyom magát faképnél, és még egy… – Han a hercegnő ajkára meresztette a szemét – még egy csókot sem adok.

Leia most már szívből kacagott.

– Előbb csókolnék meg egy vukit!

– Ezt könnyen elintézhetem magának. – Han közelebb húzódott hozzá, és Leia valósággal szikrázott a jégkamra hideg fényében. – Higgye el, ráférne magára egy jó kis csók. Annyira belejött ebbe a parancsolgatásba, hogy lassan már azt se tudja, milyen nőnek lenni. Ha képes lett volna lazítani egy pillanatra, talán segíthettem volna magán. De most már elkésett vele, szépségem. A soha vissza nem térő alkalom épp most röppen ki az ablakon.

– Azért majd valahogy túlélem – mondta a hercegnő, de láthatóan bosszankodott.

– Sok szerencsét!

– Magát még az sem érdekli, hogy a…

Han tudta, hogy most mi következik, úgyhogy nem hagyta befejezni a mondatot.

– Kíméljen meg ettől, az ég szerelmére! – vágott a szavába. – Ne kezdje megint elölről a felkeléssel. Hát képtelen másra gondolni? Maga olyan hideg, mint ez a bolygó.

– És maga úgy képzeli, hogy magától várom a melegséget?

– Hát persze, csakhogy most már fütyülök rá. Egyébként se hiszem, hogy túl sok örömöm telt volna benne. – Azzal hátrébb lépett, és még egyszer hűvösen végigmérte Leiát.

– Találkozunk még – mondta. – Talán addigra visszatér magába valami kis melegség. – A hercegnő arckifejezése ismét elváltozott. Han már gyilkosokat is látott kedvesebben nézni.

– A modora olyan, mint egy bantháé – csattant fel a nő –, de esze még annyi sincs! Jó utat, nagymenő – Leia gyors mozdulattal sarkon fordult, és sietve eltűnt Han szeme elől a folyosón.

MÁSODIK FEJEZET

A Hoth felszínén tovább csökkent a hőmérséklet. De a birodalmi robotszonda, fittyet hányva a fagynak, érzékelőcsápjait minden irányba kiterjesztve, szünet nélkül folytatta ráérős röptét a hófútta dombok és mezők fölött.

A szonda hőérzékelői váratlanul jelezni kezdtek. A gép hőforrásra bukkant a környéken, a meleg pedig félreérthetetlenül életet jelentett. A fej elfordult a tengelye körül, szemekre emlékeztető érzékeny lencséi a meleget kibocsátó forrás felé irányultak. A szonda automatikusan korrigálta a sebességét, és maximális gyorsulással nekiiramodott a jégmező fölött.

A rovarszerű szerkezet csak akkor lassított, amikor egy nálánál valamivel nagyobb, mesterséges hóbucka közelébe ért. A droid érzékelői nyomban felmérték a bucka kiterjedését – egy méter nyolcvan magas és jó hat méter hosszú volt. De nem is a mérete volt a lényeges. Ami sokkal meghökkentőbb volt, ha ugyan feltehető, hogy egy őrjáratot teljesítő droid egyáltalán meglepődik valamin, az a hóbucka alól felszálló hő hihetetlen intenzitása volt. Nem maradhatott kétség, bárki is legyen a hórakás alatt meghúzódó lény, nincs oka fázni.

A szonda egyik csápjából most kékesfehér fénysugár lövellt ki, a heve mély lyukat vájt a hóbucka fehérségébe, s a nyomában csak úgy szikrázott a számtalan fellibbenő hókristály.

A hóbucka remegni kezdett, aztán megroggyant. Akárki volt alatta, nagyon felbosszanthatta a droid átható lézersugara. A buckából jókora pamacsokban kezdett leválni a hó, amikor az egyik végén a sűrű fehérségből váratlanul kivillant két szem.

A két öklömnyi, sárga szem, akár két izzó jelzőtűz, a gépezetre bámult, amely rendületlenül folytatta a rombolást fájdalmas sugaraival. Ősi erővel áradt a gyűlölet azokból a szemekből az ismeretlen gép felé, ami nem átallotta megzavarni csöndes szendergését.

A hórakás ismét megremegett, de most már akkora dübörgéssel, hogy a szonda hangérzékelői kis híján tönkrementek belé. Hátra is táncolt nyomban jó néhány métert, kissé több teret hagyva a lény és maga között. A droidnak ez volt az első esete a pályafutása során, hogy egy wampa jéglénnyel került szembe; belső számítógépei arra intették, ne sokat teketóriázzon vele.

A droid ennek megfelelően igazított valamit a lézersugara hatóerején. Egy pillanat sem kellett, és a sugár elérte rombolóereje felső határát. Akkor a droid célba vette a lényt, amelyet egy szempillantás alatt lángnyelvek és füstfelhők borítottak el. Nemsokkal ezután a dermesztő szelek már csak a wampa néhány foszlányát sodorhatták magukkal.

Eloszlott a füst, és a hómezőn keletkezett sötét bemélyedéstől eltekintve a jéglénynek nyoma sem maradt.

De felbukkanását azért gondosan elraktározta a szonda memóriaegysége, miközben a gépezet máris folytatta útját a beleprogramozott pályát követve.

Ugyanekkor egy másik wampa jéglény fülrepesztő ordítása végre magához térítette a felkelők alaposan helybenhagyott ifjú parancsnokát.

Luke-kal forgott a világ, a feje szaggatott, úgy érezte, mindjárt robban. Fájdalmasan erőltetve a szemét végre sikerült tisztán kivennie a környező kontúrokat, és megállapította, hogy egy jégbarlangban van, amelynek cikcakkos falai visszaverték a kinti szürkület fényét.

Hirtelen rádöbbent, hogy fejjel lefelé lóg a mennyezetről, karjai előre-hátra himbálóznak vagy harminc centiméternyire a havas padlótól. A bokáját nem is érezte. Nyújtogatni kezdte a nyakát, és akkor meglátta, hogy a lába odafagyott egy jégoszlophoz, amely a mennyezetről csüngött, mint valami kolosszális cseppkő, és hogy a lába fokozatosan maga is részévé válik ennek a jégtüneménynek. Érezte, hogy a wampa jéglény durva ütésétől kiserkedt vére jeges masszává keményedett az arcán, mint valami szorosan odanőtt álarc.

Luke ismét hallotta a bestia feltörő morgását, egyre hangosabban, mert most már közeledett, és a szűk járat jégfalai visszaverték a hangját. A szörnyeteg üvöltése a fülét hasogatta. Azon tűnődött, vajon mi fog előbb végezni vele: a maró hideg, vagy a barlang lakójának félelmetes fogai és karmai?

Ki kell szabadulnom innen, kezdett végre feleszmélni, ki ebből az átkozott jégkelepcéből. A testébe még nem tért vissza teljesen az erő, de azért egy határozott rántással felhúzódzkodott, és a fogva tartó kötelékek után nyúlt. De még gyönge volt, nem tudta feltörni a jégbéklyót, visszahanyatlott függő helyzetébe, ismét a szeme elé lódult a fehér padlózat.

„Lazíts – buzdította magát. – Lazítsd el magad!”

A jégfalak valósággal repedeztek a közeledő lény egyre erősödő, artikulálatlan bömbölésétől. Karmos lábait a dermedt talajba vájva, félelmetes közelségben járt már. Nem kellett már sok hozzá, hogy ez a borzas, fehér rémség végleg hazaérjen, s akkor bizonyára gondja lesz majd rá, hogy felmelegítse az ifjú harcost – sötét bendője mélyén.

Luke pillantása kétségbeesetten cikázott ide-oda a barlangban, míg végre megakadt a magával hozott felszerelésen, amely most haszontalan, összevissza túrt halomba hányva hevert ott a padlón. Végtelennek tűnő, majd egy egész méternyi távolság választotta el tőle. Pedig volt ott valami, ami azonnal magára vonta Luke figyelmét – egy tömzsi markolat néhány kapcsolóval az oldalán, és egy karcsú fémhenger, amit a markolatra erősítettek. Az eszköz valaha az apjáé volt, egy jedilovagé, akit a fiatal Darth Vader aljasul elárult és meggyilkolt. De most már régóta Luke használta, amióta Ben Kenobi a gondjára bízta, hogy becsülettel forgassa a Birodalom zsarnoksága ellen vívott küzdelemben.

Luke kétségbeesetten igyekezett elfordítani sajgó testét, hogy valamiképp hozzáférhessen a félrehajított fénykardhoz. De a testébe hatoló dermesztő fagy lelassította a mozdulatát, és kiszívta az erejét. Luke már azon volt, hogy megadja magát végzetének, ahogy egyre közelebbről hallotta a wampa jéglény vészjósló horkanásait. Szinte már elhagyta őt az utolsó reménysugár is, amikor váratlanul megérezte a jelenlétet.

De nem a fehér kolosszusét, aki ezt a barlangot lakta.

Nem, hanem azt az elringató, testetlen jelenlétet érezte Luke, amely már máskor is meglátogatta a megpróbáltatások és a veszély pillanataiban. Azt, amelyet az öreg Ben halálakor érzett meg először, amikor Darth Vader fénykardjának végzetes csapása nyomán a még egyszer jedilovagként harcoló Obi-van Kenobi elillant sötét köntöséből, s eggyé vált az erővel. Azt a jelenlétet érezte ismét Luke, amely már annyiszor szólt hozzá ismerős hangon, szinte némán suttogva, egyenesen a lelkéből.

– Luke – Igen, ez volt az a kísérteties suttogás. – Gondolj a fénykardra a kezedben!

E szavakra Luke amúgy is sajgó feje valósággal lüktetni kezdett. Aztán hirtelen mintha újjáéledt volna az ereje, önbizalom öntötte el, ami arra ösztökélte, hogy látszólag reménytelen helyzetében se adja föl a harcot. A szeme mereven a fénykardra tapadt. Nagy fájdalmak árán előrenyújtotta a kezét, küszködve a tagjaiba egyre feljebb kúszó faggyal. Még a szemét is lehunyta a nagy erőfeszítésben. De még mindig nem érte el a fegyvert. Érezte, hogy a puszta erőfeszítés nem lesz elég.

„Muszáj lazítanom – szuggerálta magát Luke –, lazítani…”

Majd szétpattant az agya, amikor ismét meghallotta testetlenné vált őrangyala hangját:

– Engedd, Luke, hogy az Erő szétáradjon a testedben. Az Erő!

Luke-nak felködlött a gorillaszerű wampa jéglény fenyegetően közeledő, fejtetőre állított képe, kitárt karral és fénylő, félelmetes karmokkal jött feléje. Most látta először ocsmány majompofáját, és a hátán végigfutott a hideg a szörny kosra emlékeztető szarvai és a nyáladzó alsó állkapcsából előremeredő tépőfogai láttán.

De akkor a lelkében erőre kapó harcos elűzte gondolataiból a bestia képét. Abbahagyta a fénykardja utáni mihaszna nyújtózkodást, a teste elernyedt, s utat adott a szellemének, hogy befogadja tanítómestere sugalmazását. Máris érezte, hogy a tagjain végigborzong a minden élőlényben ott bujkáló energia, amely az egész világegyetem összetartó ereje.

Ahogy Kenobi annak idején megtanította rá, Luke felismerte magában az Erőt, hogy tetszése szerint élhessen vele.

A wampa jéglény előrenyújtotta fekete, horgas karmait, s imbolyogva megindult a jégoszlopról lecsüngő fiatalember felé. Váratlanul, mintegy varázsütésre, a fénykard felszökkent Luke kezébe. A fiatalember nyomban bekattintott egy színes kapcsolót a fegyver markolatán, amitől pengeéles fénysugár lövellt ki a henger végéből, szempillantás alatt feloldva a Luke-ot fogva tartó jeges gúzst.

Amikor Luke fegyverrel a kezében a földre huppant, a föléje tornyosuló otromba szörnyeteg óvatosan hátrált egy lépést. Kénsárga szeme hitetlenül pislogott a zümmögő fényoszlop felé, amelyet primitív agya nem tudott mire vélni.

Luke még nehezen mozgott, de lábra állt, és meglengette fénykardját e felé a hószínű izom-és szőrtömeg felé, amitől az hátrált egy lépést, majd még egyet és még egyet. Luke végre előredöfött a karddal, és a fény, akár a kés a vajba, beleszaladt a szörny húsába. A wampa jéglény fölsikoltott, ocsmány halálüvöltésétől megremegtek a jégbarlang falai. Aztán szedte az irháját, és görcsös vonaglással kitámolygott a barlangból, hófehér tömege egybeolvadt a kinti, hófödte tájjal.

Az égbolton időközben jócskán megapadt a fény, s az egyre terjedő sötétség hidegebb szeleket hozott magával. Luke-kal volt ugyan az Erő, de most még ez a titokzatos szövetséges sem melegíthette fel. Nagy nehezen kibotorkált a szabadba, de minden lépés fájt, még jobban, mint az előző. Aztán ahogy látása a fogyó nappali fénnyel együtt apadt, utolsó erejével letántorgott egy meredek, havas partfalon, és eszméletét veszítve összerogyott, mielőtt elérte volna az alját.

A felszín alatti fő hangárszinten Csubi éppen elkészült a javításokkal, a Millennium Falcon készen állt a felszállásra. Az utolsó simításokat végezte, amikor felpillantott a munkájából, mert egy fölöttébb fura pár vonta magára a figyelmét, akik éppen akkor jelentek meg egy közeli beszögellés mögül, elvegyülve a hangárban nyüzsgő felkelők között.

Az alakok egyike sem volt ember, bár egyikük humanoid benyomást keltett aranyszínű, lovagi vértre emlékeztető külsejével. Mozdulatai kiszámítottak voltak, mondhatnánk túlzottan is kiszámítottak ahhoz, hogy emberi lénytől származhassanak, ahogy merev léptekkel előcsörömpölt a folyosóról. Társának végképp nem volt szüksége emberi lábakra a mozgáshoz, mert a másiknál jóval alacsonyabb, hordószerű testét három aprócska kerékcsoport gördítette előre.

A két droid közül az alacsonyabb izgatottan füttyögött és csipogott.

– Nem, nem én vagyok az oka, te ostoba, nyivákoló szardíniásdoboz – méltatlankodott a magas, emberforma droid, és hevesen gesztikulált hozzá fémes kezével –, nem az én ötletem volt, hogy bekapcsold a termálfűtőt. Én pusztán megállapítottam, hogy fagy a szobájában. Csakhogy éppen így van rendjén, hogy fagyjon! Jaj nekem, hogy fogjuk most kiszárítani a holmiját?… Na, itt vagyunk végre!

Thripio, az ember formájú, aranyszínű droid most megtorpant, hogy optikai érzékelőit a dokkban álló Millennium Falconra irányítsa.

A másik droid, Artu Detu behúzta kerekeit és a mellső lábát, és tömzsi kis testét a földön pihentette. Szenzorai regisztrálták Han Solo meg vuki bajtársa ismerős alakját, miközben azok ketten tovább foglalatoskodtak a teherűrhajó főfúvókái körül.

– Uram, Solo gazda – szólította meg Hant Thripio, a droidpárosnak az a tagja, amelyet még emberi hangot utánzó szerkezettel is elláttak. – Válthatnék egy szót önnel?

Han nem épp olyan kedvében volt, hogy zavartatni hagyja magát, különösképp nem ettől a körülményeskedő droidtól.

– Mi az?

– Leia úrnő többször is kereste önt a kommunikátoron – közölte Thripio. – Alighanem valami probléma van az eszközzel.

De Han tudta, hogy nem erről van szó.

– Kikapcsoltam – vetette oda a droidnak foghegyről, s fel sem nézett a munkájából. – Miért, mit óhajt a királyi fenség?

Thripio hallóérzékelői nyomban azonosították a lekicsinylő színezetet Solo hangjában, de nem tudta mire vélni. Ezért tehát előadta egyik jól begyakorolt emberi kézmozdulatát, és hozzátette még:

– Tudniillik Luke gazdát keresi, és arra gondolt, talán itt van önnel. Úgy látszik, senki se tudja…

– Luke még nem jött vissza? – Han nyomban felkapta a fejét. A jégbarlang bejárata felé pillantva láthatta, hogy bizony már jócskán besötétedett, amióta Csubakkával nekiláttak a Millennium Falcon javítgatásának. Han pontosan tudta, milyen komoly hőmérséklet-csökkenés követi az éj beálltát a felszínen, s hogy milyen veszedelmesen felerősödnek a szelek.

Egy szempillantás alatt leugrott a Falcon pereméről, vissza se nézett a vukira.

– Szegecseld le, Csubi! Hé, szintparancsnok! – üvöltötte Han, aztán a szája elé húzta a kommunikátorát. – Biztonsági Szolgálat! Skywalker parancsnok még nem jelentkezett be? – A nemleges válaszra Han arca elkomorodott.

Előbbi hívására most a hangárszint ügyeletes tiszthelyettese és egy katona sietett oda Solóhoz.

– Skywalker parancsnok még nem jött vissza? – kérdezte Han érdes hangon.

– Én legalábbis nem láttam – felelte az ügyeletes tiszthelyettes. – De talán közben már befutott a déli bejáraton.

– Ellenőrizze! – ripakodott rá a tiszthelyettesre Solo, bár nem volt abban a helyzetben, hogy parancsokat osztogasson. – Sürgősen!

Amint a tiszthelyettes és a kísérő katona sarkon fordult, és elrohant a folyosó irányába, Artu aggodalmas füttyöt hallatott, amelynek a hangmagassága követelőzően emelkedett.

– Nem tudom, Artu – felelt neki Thripio, és felsőtestét mereven Han felé fordította. – Uram, megtudhatnám, mi történt?

Han agyát elöntötte a düh, ahogy rámordult a droidra:

– Menj, és mondd meg a méltóságos hercegnődnek, hogy soha többé nem látja Luke-ot, hacsak perceken belül elő nem kerül!

Artu hisztérikusan sivítozni kezdett Solónak erre a kevéssé derűlátó jóslatára, és most már aranyszínű társa is őszintén megdöbbenve kiáltott föl:

– Ó, nem!

A főjárat megriasztott hangyabolyra hasonlított, amikor Han Solo rohanvást megjelent. Pillantása először néhány felkelő harcosra esett, akik minden erejüket összeszedve igyekeztek megfékezni egy zabolátlan tauntaunt.

A járat túlsó végében futva felbukkant a szintparancsnok, a pillantása vadul keresett valakit, míg végre észrevette Hant.

– Uram! – kiáltott oda Hannak feldúltan. – Skywalker parancsnokot a déli bejáratnál sem látták. Talán nem gondolt rá, hogy bejelentkezzen.

– Azt nem hinném – csattant föl Han. – A siklók készenlétben vannak?

– Még nem – válaszolta a tiszt. – Nehézségeink vannak a hideg miatt. De talán reggelre…

Han a szavába vágott. Arra már nem volt idő, hogy olyan gépekkel pepecseljenek, amelyek könnyen felmondhatják a szolgálatot.

– Akkor majd tauntaunon megyünk ki. Én átnézem a négyes szektort.

– Csakhogy a hőmérséklet rohamosan csökken…

– Azt meghiszem – mordult fel Han –, Luke meg ott van, odakint!

– Én átfésülöm a tizenkettes szektort – ajánlkozott önként egy másik tiszt. – Az ellenőrző monitort állítsák alfára!

De Han tudta, nincsen már arra idő, hogy felállítsák a nyomkövető kamerákat, miközben Luke talán már haldoklik odafönt, valahol a végtelen hómezőn. Utat vágott magának a nyüzsgő katonák között, megragadta az egyik már jól betört tauntaun kantárszárát, és felpattant az állat hátára.

– Az éjszakai viharok perceken belül kitörnek, még az első jelzőkarót sem érik el – intette őket a szintparancsnok.

– Akkor a pokolban találkozunk! – vetette oda Han, és megrántva paripája kantárszárát kivezette az állatot a barlangból.

Sűrűn hullott a hó Han Solóra, ahogy ott vágtatott tauntaunja hátán a pusztaságban. Percek lehettek már csak hátra, hogy végképp beköszöntsön az éj, ádázul sivított a szél, és átjárta Han vastag öltözékét. Tudta, Luke annyi hasznát sem látja, mint egy jégkockának, hacsak igen rövid időn belül rá nem bukkan az ifjú harcosra.

A tauntaunon máris látszottak a kibírhatatlan hideg okozta első jelek. Még egyébként kitűnően hőszigetelő zsírrétege és gyapjas, szürke bundája sem óvhatták meg az elemek gyilkos szeszélyeitől az est beállta után.

Han csöndesen fohászkodott magában, bárcsak kitartana az állat, legalább addig, amíg rá nem talál Luke-ra.

Csak űzte tovább hátasát, egyre előre, kíméletlenül, át a jeges mezőkön.

Egy másik alak is ott járt a hómezőn, fémes teste a fagyott talaj fölött lebegett.

A birodalmi robotszonda váratlanul megszakította egyenletes röptét, érzékelőantennái megrezdültek.

Aztán, mint aki jól végezte dolgát, a droid gyöngéden a földre huppant, és megállapodott. Mint póklábak, néhány csáp nyúlt ki a fémtestből, és félrekaparta a havat.

A droid körül lassan formát öltött valami, egy lüktető izzás, amely fokozatosan a gép fölé borult, akár egy áttetsző kupola. Aztán hamarosan megszilárdult ez az erőtér, s a droid körül örvénylő hópihék lepattantak róla.

Néhány pillanat múlva az izzás kihunyt, s a tomboló hófúvás rövidesen tökéletes fehér kupolát vont a droid köré, maga alá rejtve a gépet és védelmező erőterét.

A tauntaun iszonyú iramban vágtázott, de mindenképp túl gyorsan a megtett távolsághoz és a kibírhatatlanul jeges levegőhöz képest. Zihálása így szánalomra méltó nyögdécseléssé halkult, s egyre jobban inogtak alatta a lábai is. Han ugyan szívből sajnálta az állatot, de jelen helyzetben a tauntaun sorsa kevésbé izgatta, mint a barátjáé.

A hó most már olyan sűrűn hullott, hogy Han nagy erőfeszítéssel is alig látott valamit. A végtelennek tűnő síkon kétségbeesetten kutatott a tekintete, hátha valami idegen, a környezetéből kiemelkedő távoli támpontot lel, ami talán Luke is lehet. De körös-körül semmi sem törte meg a hó és a jég sötét lepelbe burkolózó, egyhangú pusztaságát.

Mintha valami hangot hallott volna.

Han behúzta a kantárszárat, s hirtelen megállította a tauntaunt. Solo nem volt biztos a dolgában, mégis úgy rémlett neki, az arcát csapkodó, süvöltő szél harsogásába valami másféle nesz is vegyül. A szemét meregetve a hang irányába nézett.

Aztán a tauntaun véknyába vágta a sarkát, és ügetésre kényszerítette az állatot a kavargó hóviharon át.

Mire ismét feldereng a hajnal, Luke-nak minden oka meglett volna rá, hogy hulla legyen, a dögevők martaléka. Egyelőre, ki tudja, hogyan, még élt, bár alig pislákolt benne az élet, és még ebben az állapotban sem volt könnyű megmaradnia a reá támadó heves éjszakai viharokkal dacolva. Luke nagy fájdalom árán ismét megpróbált felülni a testét mindjobban elborító hóból, de a fagyos szél nyomban visszadöntötte. Ahogy visszazuhant, eszébe ötlött helyzete furcsa iróniája – tatuini parasztfiú létére odáig viszi, hogy diadalmaskodik a Halálcsillagon, s most magára hagyva, egy idegen, fagyos pusztaságban kell elvesznie.

Luke-nak az utolsó csepp erejére is szüksége volt ahhoz, hogy még egy félméternyivel arrébb vonszolja magát, mielőtt végképp összerogyna és elmerülne a kavargó hó egyre mélyülő áradatában.

– Nem bírom… – nyögte, bár nem volt, aki meghallja. Valaki, egy láthatatlan alak mégis meghallotta.

– Bírnod kell! – visszhangzottak a szavak Luke fejében. – Luke, nézz rám!

Luke-nak lehetetlen volt oda nem figyelnie; a halkan ejtett szavak ereje a hatalmába kerítette.

Emberfeletti erőfeszítéssel fölemelte a fejét, és akkor megpillantotta, amiről azt hitte, hogy csak hallucináció. Néhány lépésre tőle, a hideggel látszólag mit sem törődve, még mindig a Tatuin forró sivatagaiban viselt rongyaiba öltözötten, ott állt előtte Ben Kenobi.

Luke kiáltani akart, de nem jött ki hang a torkán.

A jelenés ismét megszólalt, azzal a gyöngéd fensőbbséggel, ami mindig is jellemezte Bent, amikor Luke-kal beszélt.

– Életben kell maradnod, Luke.

Az ifjú parancsnok ajkaiba visszaköltözött az erő, valahogy elrebegte:

– Fázom… Nagyon fázom…

– El kell jutnod a Dagoba-rendszerbe – utasította Ben Kenobi fantomképe. – Ott majd Yodától, a jedi tanítómestertől fogsz tanulni, engem is ő tanított.

Luke hallgatta, aztán kinyújtotta a kezét a szellemalak felé.

– Ben… Ben… – nyögte.

Az alakot látszólag hidegen hagyták Luke erőfeszítései, hogy elérje a kezével.

– Luke – szólalt meg ismét –, benned van minden reményünk. Minden reményünk.

Luke összezavarodott. De mielőtt erőt gyűjthetett volna, hogy magyarázatot kérjen, az alak lassan elenyészett. Amikor a jelenés végképp eltűnt a szeme elől, Luke-nak hirtelen úgy rémlett, egy közeledő tauntaunt lát emberi alakkal a nyergében. A lény valóban közeledett, bár igen bizonytalan volt a lépte. S a távolból még nem lehetett kivenni a lovasát, mert a vihar elhomályosította az arcát.

Végső kétségbeesésében a felkelők ifjú parancsnoka felkiáltott:

– Ben?! – Aztán ismét ájulásba zuhant.

A tauntaun már alig támolygott elgyengülő hátsó lábain, amikor Han Solo a zablát megrántva megállította, és leszállt a nyergéből.

Han elszörnyedve meredt a lábainál heverő, hóborította s jószerivel keményre fagyott testre, amelyből mintha elszállt volna az élet.

– Na gyerünk, öcskös – szólongatta Luke mozdulatlan alakját, nyomban megfeledkezve a saját, majdnem ugyanúgy összefagyott testéről –, nem lehetsz te még halott. Nyomás, szólj legalább valamit!

De Han nem talált semmi életjelet, és most már azt is észrevette, hogy Luke hófödte arcán csúnya sebhelyek éktelenkednek. Megdörgölte az ifjú arcát, óvatosan, nehogy föltépje a sebeket.

– Ne tedd ezt velem, Luke! Még nincs itt az időd!

Végre egy sóhajtásnyi válasz. Mélyről feltörő nyögés, amit alig lehetett hallani a szélzúgásban, de ahhoz elég volt, hogy Han reszkető testét hirtelen melegség járja át. Megkönnyebbülten elvigyorodott.

– Tudtam, hogy nem hagysz itt magamra ebben a ronda időben! Most pedig szépen kivakarlak innen.

Jól tudván, hogy Luke megmenekülése – meg a sajátja is a tauntaun gyorsaságától függ, Han az ifjú harcos ernyedt testét a karjába kapva elindult az állat felé. De mielőtt a hátára felkötözhette volna az eszméletlen alakot, a tauntaun kétségbeesett üvöltést hallatott, aztán, akár egy szürke rongycsomó, leroskadt a hóba. Han ismét a földre fektette Luke-ot, és odarohant a szerencsétlen párához. A tauntaun még egy végső hangot adott ki magából, nem üvöltést vagy bőgést, csak egy halk, erőtlen hörgést. Aztán nem mozdult többet.

Solo beletúrt az állat irhájába, érzéketlen ujjai az élet legparányibb jelét keresték.

– Ami ennél döglöttebb, az csal – állapította meg végül, tudván, hogy Luke úgysem hallja, amit mond. – Nincs sok időnk.

Luke mozdulatlan testét odatámasztotta a kimúlt tauntaun hasához, és haladéktalanul munkához látott. Alighanem felér egy szentségtöréssel, mulatott magában Han, hogy ilyesmire használják egy jedilovag kedvenc fegyverét, de pillanatnyilag Luke fénykardja volt a legalkalmasabb szerszám, hogy felvágja vele a tauntaun vastag bőrét.

A fegyver először furán állt a kezében, de most már belejött, épp azon volt, hogy az állat tetemét felhasítsa vele, bozontos fejétől a pikkelyes hátsó lábáig. Han elfintorodott, amikor a gőzölgő hasadékból megcsapta az orrát a kiszökő, dögletes bűz. Az emlékezetében kutatott, de semmit sem talált, ami felvehette volna a versenyt a tauntaun belső részeiből áradó szaggal. A sikamlós belsőségeket önkéntelen undorral félrelökte a hóba.

Amikor Han teljesen elkészült a tetem kibelezésével, barátját betuszkolta a meleg, vastag irhával borított bőr alagútjába.

– Tudom, hogy nincs valami bódító illat odabenn, Luke, de így legalább nem fagysz meg. A tauntaun például biztosan nem habozna, ha fordítva állna a helyzet.

A tetem kibelezett hasüregéből újabb bűzhullám csapott ki.

– Pfuj! – Han alig bírta öklendezés nélkül. – Ez is éppolyan pocsék, mint idekint a hidegben, pajtás.

Hannak nem maradt sok ideje, hogy elvégezze a még elvégzendőket. A tauntaun hátára csatolt felszerelés között turkálva, dermedt ujjai nagy nehezen rátaláltak a felkelők seregében rendszeresített sátorlapra.

Mielőtt nekifogott volna, hogy széthajtogassa, beleszólt kommunikátor mikrofonjába:

– Visszhang Bázis, jelentkezem, vétel!

Nem jött válasz.

– Eh, fabatkát sem ér ez a vacak!

Az ég vészjóslón elborult, fékevesztetten száguldozott a szél, kis híján lehetetlenné téve még a légzést is. Han hosszasan küszködve kibogozta a sátorlapot, és merev kézzel nekilátott, hogy felállítsa felszerelésüknek azt az egyedüli darabját, amelytől még némi védelmet remélhetett mindkettejük számára – ha nem is hosszú időre.

– Ha perceken belül el nem készülök ezzel – dörmögte a fogai között –, Jabba nyugodtan szélnek eresztheti a fejvadászait.

HARMADIK FEJEZET

Artu Detu ott álldogált a felkelők titkos jéghangárjának a bejárata előtt, hordószerű alakját befedte a rátelepedett hó. Belső órája világosan mutatta, hogy hosszú ideje várakozik már, optikai szenzorai pedig arról tájékoztatták, hogy az ég sötét.

De az R2-es droid csak azokra a beépített szondáira figyelt, amelyek még most is szakadatlanul küldözgették a jeleket a hómező végtelenjébe. Hosszas és alapos szondázása, úgy látszik, mit sem ért, mert sem Luke Skywalkerről, sem Han Solóról nem érkezett egyetlen válaszjel sem.

A makacs kis droid ideges csipogásba fogott, amikor a magas hóban nehézkesen gázolva Thripiót látta közeledni.

– Artu – szólalt meg felsőtestét csípőből előrehajlítva az aranyszínű droid –, hidd el, itt már semmit sem tehetsz. Gyere inkább be. – Azzal ismét kihúzta magát, és közben utánozta az emberi reszketést, ahogy az éjszakai szelek végigszántottak csillogó bronzpáncélján. – Artu, befagynak az ízületeim. Leszel szíves…? Siess, kérlek… – De még a saját mondatát sem fejezte be, máris eltűnt a hangár bejáratában.

Akkor már egészen fekete volt a Hoth fölött az éjszakai égbolt, és Leia Organa hercegnő gondterhelten virrasztott a felkelőbázis egyik helyiségében, közel a bejárathoz. Beleborzongott, ahogy a pillantása az áthatolhatatlan feketeségbe fúródott. Ott állt, nem messze az ugyancsak aggódó Derlin őrnagytól, s a gondolatai valahol a jégmezőn kószáltak.

A megtermett vuki is ott ült a közelben, és amikor a két droid, Thripio meg Artu visszajött kintről, bozontos fejét nyomban felkapta két szőrös kezéből, ahol eddig nyugtatta.

Thripio olyan zaklatott volt, akár egy igazi ember.

– Artunak nem sikerült jelet fognia – tájékoztatta a jelenlévőket aggódva –, bár talán csak a hatósugara rövid, úgyhogy nem kell még feladnunk a reményt – tette hozzá. De nem sok önbizalmat lehetett felfedezni Thripio művi hangjában.

Leia némán bólintott a magas droidnak, jelezve, hogy tudomásul vette a hallottakat. A gondolatai egyre a két eltűnt hős körül forogtak. Leginkább az zavarta, hogy rajtakapta magát, kettejük közül különösképp az egyik jár állandóan a fejében: egy fekete hajú koréliai, aki időnként kétértelmű kijelentéseket tesz.

Miközben a hercegnő folytatta az őrködést, Derlin őrnagy hátrafordult, hogy fogadja egy hadnagy jelentését.

– Minden járőrünk visszaérkezett, kivéve Solót és Skywalkert, uram.

– Fenség – mondta az őrnagy Leia hercegnő felé fordulva, s a hangjában félreérthetetlen volt a szánalom –, ma éjjel már semmit sem tehetünk. A hőmérséklet rohamosan csökken. Kénytelenek vagyunk bezárni a bejárati hőszigetelő ajtókat. Sajnálom. – Derlin várt egy pillanatig, aztán utasította a hadnagyot: – Zárják be az ajtókat!

A felkelő tiszt sarkon fordult, hogy végrehajtsa Derlin parancsát, s a jégkamrában mintha hirtelen még tovább hűlt volna a levegő, ahogy a vuki torkából panaszos üvöltés tört fel.

– A siklókat már most előkészítettem reggelre – mondta az őrnagy Leiának. – Úgy sokkal könnyebb lesz megtalálnunk őket.

Leia maga sem bízott az igenlő válaszban, de azért megkérdezte:

– Van valami esély arra, hogy túlélik az éjszakát?

– Igen csekély – felelte Derlin, csöppet sem szépítve a valós helyzetet –, de azért igen, van.

Mintegy válaszul az őrnagy szavaira, Artu miniatűr számítógépei lázas tevékenységbe fogtak a hordószerű test belsejében, pillanatok alatt matematikai képletekké alakították az elhangzott kérdést, hogy aztán diadalmas füttyök sorozata jelezze, Artu elkészült a megoldással.

– Asszonyom – fordította Thripio –, Artu szerint az életben maradásukra egy a hétszázhuszonöthöz az esély. – Aztán a fejét az alacsony droid felé döntve, a protokolldroid halkan dörmögve hozzátette még: – Ami azt illeti, nem hiszem, hogy ezt okvetlenül meg kellett tudnunk.

Senki se szólt. Hosszú másodpercekig sűrűsödött a csend, amit csak a fémfelületek visszhangzó dübörgése tört meg: a felkelőbázis hatalmas vaskapuit bezárták éjszakára. Úgy tűnt, mintha egy szívtelen istenség most már kézzelfogható falat vont volna a kis csoport és a kinti éjszakával viaskodó két férfi közé, a fémes döndüléssel bejelentve a halálhírüket.

Csubakkából megint kiszakadt egy fájdalmas üvöltés.

És Leia gondolatai közé belopózott egy csöndes ima, amelyet oly gyakran mormoltak egykor, egy valaha volt világban, amelyet Alderaannak hívtak.

A Hoth északi látóhatára mögül az égboltra lopózó nap fénye halványan derengett, ahhoz mégis elég volt, hogy valamicske meleget sugározzon a bolygó fagyos felületére. A fény végigkúszott a hófödte dimbes-dombos tájon, lassacskán behatolt a jeges szakadékok eldugottabb zugaiba is, végül megállapodott egy tökéletes formájú, hófehér dombocskán, aminél szabályosabb aligha akadt ebben a zord téli világban.

Olyannyira szabályos volt ez a hófödte halmocska, hogy nem lehetett a természet műve. És valóban, ahogy az égbolt egyre jobban kivilágosodott, a halom belsejéből zümmögő hang hallatszott. Ha valaki ott áll a közelben, bizonyára elképedt volna, amikor a hókupola egyszer csak megemelkedett, s akárha fölrobbant volna, a felületét borító hó millió rögre szakadva, nagy ívben szanaszét repült. Egy mély hangon búgó gépezet lassan behúzta kinyújtható érzékelőcsápjait, és ijesztő törzse méltóságteljesen kiemelkedett fehér hóágyából.

A robotszonda, akárha tétovázna, rövid ideig ott lebegett az élénk reggeli szélben, aztán elindult a havas táj fölött, hogy elvégezze aznapi küldetését.

De volt ott még valami, ami belehasított a jégvilág kora reggeli, fagyos levegőjébe – egy viszonylag apró, tömpe orrú jármű, sötétre színezett, fényvédős üveggel a pilótafülke ablakain és egy-egy lézerágyúval a gép mindkét oldalán. A felkelők terepsiklóját rendesen páncélozták és fel is fegyverezték, mert arra szánták, hogy adandó alkalommal részt vehessen a bolygó felszíne fölötti légicsatában. De a kis gép ezen a reggelen csak felderítő szolgálatot teljesített; egyenletes iramban száguldott a végtelenbe vesző, hófehér táj fölött, nagy ívben kikerülve egy-egy felbukkanó hótorlaszt.

A siklót ugyan kétfős legénységre tervezték, most azonban egyedül Zev ült a pilótafülkében. Tekintete messze ellátott az alant elterülő kopár vidéken, és Zev magában fohászkodott, bárcsak megtalálná, amit keres, mielőtt hatalmába keríti a hóvakság.

Mély hangon tüttögve megszólalt az egyik jelzőkészülék.

– Visszhang Bázis! – kiáltott ujjongva a pilótafülke mikrofonjába. – Találtam valamit! Még nem látom tisztán, de lehet, hogy életjel. A helyzetem négy-hat-egy-négy per nyolc-nyolc-kettő. Rárepülök.

Zev izgatottan nyomkodni kezdte a műszerfal különböző kapcsolóit, csökkentette a sebességét, és egy hótorlaszt elhagyva bedöntötte a gépet. Szinte jólesett, ahogy a gravitáció ereje a pilótaüléshez nyomta, és egyenesbe hozva a gépet, most már egyenesen a halovány jel felé tartott.

Miközben a Hoth fehér végtelenje szélsebesen eliramodott a gépe törzse alatt, a felkelő pilóta átkapcsolta a kommunikátort egy másik csatornára.

– Visszhang Három, itt Zsivány Kettő, vétel! Skywalker parancsnok, Zsivány Kettő jelentkezem, vétel!

A fülhallgatójában válaszképp csak statikus sercegés hallatszott.

De akkor meghallott egy hangot, ami mintha nagyon távolról jött volna, és alig-alig hatolt át a recsegésen.

– Örülök, hogy erre jártok, gyerekek. Remélem, nem keltettünk fel benneteket túl korán.

Zev boldogan ismert rá a jellegzetes cinizmusra Han Solo hangjában. A kommunikátort ismét visszaállította a bázis csatornájára.

– Visszhang Bázis, itt Zsivány Kettő – jelentette, és a hangja érezhetően megemelkedett. – Megtaláltam őket! Ismétlem…

Beszéd közben beigazított egy finomhangolót, hogy a pilótafülke egyik monitorján feltűnő jelek stabilizálódjanak. Aztán tovább csökkentette a gép sebességét, és levitte egész alacsonyra, közvetlenül a vattaszerű felszín fölé, hogy jobban lássa azt a kiálló, aprócska objektumot.

Az illető tárgy – most már látszott, hogy a felkelőknél rendszeresített sátor – ott ült az egyik hótorlasz tetején. A sátor szél felőli oldalát vastag hópalást borította. És a torlasz tetején, tessék-lássék összeeszkábálva, egy rádióantenna ágaskodott.

De még az előzőeknél is nagyobb örömmel szolgált egy ismerős alak látványa, aki ott állt a menedék előtt, és vadul integetett a közeledő sikló felé.

Amikor Zev nekikészülődött a leszállásnak, elárasztotta az öröm hulláma, hogy a két harcos közül, akiknek a keresésére indult, legalább az egyiket életben találja.

Luke Skywalker meggyötört, kis híján jéggé fagyott testét csak egy vastag ablaküveg választotta el öt barátja éberen őrködő tekintetétől.

Han Solo mellett, aki nem győzte méltányolni a felkelők tábori kórházában uralkodó, viszonylag meleg légáramlatokat, ott állt Leia, Han vuki pilótatársa, Artu Detu és Thripio. Han megkönnyebbülten szívta be a levegőt. Bár a kamra légköre nem volt túl barátságos, Han tudta, hogy az ifjú parancsnok túl van a veszélyen, s a fellelhető legügyesebb gépkezek viselik a gondját.

Luke, akin csupán egy fehér sort volt, függőleges helyzetben lebegett egy átlátszó hengerben, orrát és száját egy mikrofonnal kombinált légzőmaszk takarta. A sebészdroid, Tuvan-bi emberi orvosoktól is ritkán látott szakszerűséggel látta el az ifjút. Segítségül egy FX–7 mintájú orvosi segédrobot állt mellette, furcsa, fémsapkás szerkezet, csupa henger, kábel és toldalék. A sebészdroid most könnyed mozdulattal elfordított egy kapcsolót, amitől kocsonyás, vörös folyadék ömlött be a hengerbe, fokozatosan a feje búbjáig elborítva páciensét. Han már ismerte ennek a baktának a nem mindennapi tulajdonságait, tudta, hogy csodákra képes, még az ilyen gyászos állapotú betegek esetében is, amilyen Luke.

Amikor Luke-ot végképp körülfogta a bugyborékoló, sűrű folyadék, veszettül hánykolódni kezdett, és hagymázos, összefüggéstelen szavakat kiáltozott.

– Vigyázz! – nyögte. –Jéglények. Veszélyes… Yoda… menj Yodához… egyetlen reménység.

Hannak halvány fogalma sem volt, mit hord össze a barátja. Csubakka, akit szintén megzavart a fiatalember érthetetlen dadogása, kérdő vukivakkantással adott hangot megrökönyödésének.

– Nehogy azt hidd, hogy én akár egy szavát is értem, Csubi – felelt neki Han.

– Szívből remélem, hogy velünk marad – próbált bizakodó hangot megütni Thripio –, már ha értik, hogy mire gondolok. Felettébb áldatlan helyzet állna elő, ha Luke gazda áramköreiben netán zárlat keletkeznék.

– Én mondom, a srác összefutott valamivel odakint – jegyezte meg Han tárgyilagosan –, és nem csak a hidegről van szó.

– Biztosan egy olyan lénnyel, amit állandóan ismételget – mondta Leia, és a komor tekintetű Solóra nézett. – Megkettőztük a biztonsági intézkedéseket – kezdte, mintegy kerülő úton próbálva köszönetet mondani a férfinak –, és nem is tudom, hogyan…

– Hagyja csak – mondta Solo nyersen. Pillanatnyilag a barátjával volt elfoglalva, aki ott lebegett a vörös baktafolyadékban.

Luke teste ide-oda lötyögött az élénk színű anyagban, aminek gyógyító hatása lassan megmutatkozott. Eleinte úgy rémlett, mintha Luke szervezete ellenállna az áttetsző massza jótevő áramának. Aztán abbamaradt lázas motyogása, végre elernyedt, és átadta magát a bakta hatásának.

Tuvan-bi elfordult a gondjaira bízott emberi lénytől. Koponyaszerű fejét az ablak felé irányította, és Hanra meg a többiekre pillantott.

– Skywalker parancsnok altatási sokkban volt, de most már jól reagál a baktára – közölte a droid; parancsoló, ellentmondást nem tűrő hangja tisztán hallatszott az üvegen át. – Elmúlt a veszély.

Az ablak túloldalán álldogáló csoport tagjaiban felhalmozódott feszültség egy csapásra feloldódott a sebészdroid szavaira. Leia megkönnyebbülten sóhajtott föl, és Csubakka is elismerő dörmögéssel jelezte, hogy elégedett a Tuvan-bi-féle kezeléssel.

Luke-nak fogalma sem volt róla, vajon mennyi ideig lehetett eszméletlen. De most már teljesen ura volt minden érzékének. Felült az ágyában. Micsoda megkönnyebbülés, gondolta, hogy végre megint igazi levegőt szívhatok, akármilyen hideg is.

Egy kórházi droid legombolyította Luke gyógyuló arcáról a védőkötést. Amint elhárult szeme elől az akadály, Luke előtt egy arc körvonalai kezdtek kibontakozni. Az ágya szélénél álló alak fokozatosan kitisztult, és egyszerre összeállt Leia hercegnő mosolygó képe. A leány kecsesen közelebb lépett, és gyöngéd mozdulattal kisimította Luke homlokából a szemébe csüngő hajszálakat.

– A bakta megtette a magáét – mondta Luke gyógyuló sebeire pillantva. – Még egy nap, és lehullanak a hegek is. Fáj még?

A szoba túlsó végében felpattant az ajtó. Artu elfütyült egy sor vidám üdvözlést, miközben odagurult Luke ágyához, nyomában a lármásán csörömpölő Thripióval.

– Luke gazda, örülünk, hogy ismét működőképes állapotban találjuk.

– Köszönöm, Thripio.

Artu közben egy pillanatra sem hagyta abba a boldog füttyögést és csipogást.

– Artu is azt mondja, hogy rettentően örül – fordította segítőkészen Thripio.

Luke határozottan hálát érzett a két droid együttérzéséért. De mielőtt válaszolhatott volna nekik, ismét félbeszakította valaki.

– Helló, öcskös! – üdvözölte Luke-ot nagy vidáman Han Solo, ahogy háta mögött Csubakkával beviharzott a kórterembe.

A vuki is barátságosan elvakkantotta magát.

– Olyan jó erőben vagy, hogy birokra kelhetnél egy Gundarkkal – jegyezte meg Han.

Luke valóban olyan erősnek érezte magát, és hálás volt a barátainak.

– Köszönöm nektek.

– Sebaj, fiacskám, most már legalább kettő nullra vezetek – mondta Han, és szélesen, ördögien a hercegnőre vigyorgott. – Nos, fenség – folytatta gúnyolódva –, úgy tűnik, gondoskodott róla, hogy itt tartson még egy darabig.

– Semmi közöm az egészhez – felelte hevesen Leia, és bosszankodott Han nagyképűségén. – Rieekan tábornoknak az a véleménye, hogy veszélyes kilépni a rendszerből, amíg rendbe nem hozták a generátorokat.

– Nem rossz, elismerem. Nekem viszont az a véleményem, hogy maga az, aki képtelen lenne elviselni, hogy eltűnjek a szeme elől.

– Bár tudnám, honnan veszi a rémhíreit, nagyokos! – vágott vissza Leia.

Csubakka, aki kitűnően szórakozott ezen a szócsatán, amely az életében látott két legerősebb emberi akarat között dúlt itt a szeme előtt, harsogó vukihahotában tört ki.

– Röhögj csak, szőrcsimbók – mondta neki Han jóindulatúan. – Hát ha még akkor láttál volna minket, amikor ketten voltunk a déli átjáróban.

Mostanáig Luke alig figyelt oda az élénk szóváltásra. Han meg a hercegnő éppen eleget vitatkoztak a múltban is. De ettől az utalástól a déli átjáróra, felébredt a kíváncsisága, és magyarázatot várva Leiára pillantott.

– Ott tudniillik bevallotta, hogy mit érez irántam – folytatta Han, és nagy gyönyörűségére szolgált a hercegnő orcáin kiviruló rózsaszínű pír. – Ugyan, fenség, ne mondja, hogy nem emlékszik!

– Ó, maga alávaló, felfuvalkodott, féleszű, nyiszlett szoknyapecér… – hadarta egy szuszra, a dühtől fröcsögve a hercegnő.

– Kicsoda nyiszlett? – vigyorodott el Han. – Én mondom, gyönyörűségem, alighanem az elevenjére tapintottam, hogy így begurult. Szerinted nem, Luke?

– De igen – mondta Luke, és hitetlenül nézte a hercegnőt. – Azt hiszem… úgy valahogy.

Leia Luke-ra pillantott, és kipirosodott arcára az érzelmek furcsa keveréke ült ki. Egy pillanatra valami sebezhetőség villant meg a szemében, már-már gyerekes tehetetlenség. Aztán az arca elé ismét lezuhant a jól ismert, merev álarc.

– Szóval magának is ez a véleménye, ugye? – kérdezte Luke-tól. – Nos, szerintem van még némi tanulnivalója a nőkről, ha nem tévedek.

Luke szótlanul bólintott. Egyetértése csak fokozódott, amikor a következő pillanatban Leia föléje hajolt, és erősen szájon csókolta. Aztán sarkon fordult, határozott léptekkel végigmasírozott a szobán, és bevágta maga mögött az ajtót. Odabent mindenki – ember, vuki és droid – bambán bámult egymásra.

A távolban figyelmeztető szirénabúgás verte fel a föld alatti folyosók csendjét.

Rieekan tábornok és főtanácsadója a felkelőbázis központi parancsnoki helyiségében tanácskozott, amikor Han Solo és Csubakka beviharzott. Leia hercegnő és Thripio, akik eddig a tábornok és a tiszt megbeszélésére figyeltek, várakozóan fordultak feléjük.

Rieekan háta mögül, a hatalmas műszerfal felől, amelynél néhány felkelő tiszt teljesített szolgálatot, figyelmeztető jelzés hangzott fel.

– Tábornok úr! – szólította meg Rieekant az egyik ügyeletes.

Rieekan tábornok komor figyelemmel odalépett a képernyőhöz, és elmerült az eléje táruló képben. Hirtelen megpillantott egy fel-felvillanó fényjelet, amely az előbb még nem volt ott.

– Hercegnő – kezdte a tábornok –, azt hiszem, látogatónk érkezett.

Leia, Han, Csubakka és Thripio körülállták a tábornokot, és feszülten figyelték a csipogó kijelzőket.

– Bemértünk egy repülő tárgyat a bázistól nem messze, a tizenkettes zónában. Keletnek tart – mondta Rieekan.

– Akármi legyen, az biztos, hogy fémtárgy – jegyezte meg az ügyeletes.

Leia szeme elkerekedett a meglepetéstől.

– Eszerint nem lehet egyike azoknak a lényeknek, akik megtámadták Luke-ot?

– Nem lehet, hogy a miénk? – kérdezte Han. – Például egy sikló.

– Ki van zárva – csóválta a fejét a monitorfigyelő –, nem válaszol a jeleinkre. – De akkor megszólalt egy hang a szomszédos képernyőn. – Várjunk csak, valami mintha mégis…

Amilyen gyorsan merev ízületei engedték, Thripio odalépett ehhez a képernyőhöz. Hallóérzékelőit beállította a furcsa jelekre.

– Meg kell mondanom, uram, én könnyedén elboldogulok a kommunikáció több mint hatvanmillió formájával, de ehhez még hasonlóval sem találkoztam. Nyilván valami kódolt üzenet vagy…

De akkor közbevágott egy felkelő katona hangja, amely a műszerfal egyik hangszórójából harsant fel. – Itt Visszhang Három-Nyolc megfigyelőpont. Azonosítatlan repülő tárgyat észleltünk. Látni még nem látjuk, de várhatóan… – A katona hangja minden átmenet nélkül elváltozott a félelemtől. – Mi a…? Ó, nem!

A kiáltást statikus recsegés követte, aztán végképp megszakadt az összeköttetés.

– Nem tudom, hogy mi ez – mondta a homlokát ráncolva Han –, de nem hiszem, hogy a javunkat akarja. Jobb lesz szemügyre venni. Gyere, Csubi!

Han és Csubakka még ki sem lépett a helyiségből, amikor Rieekan tábornok már parancsot adott Zsivány Tíznek és Tizenegynek, hogy nyomban szálljanak föl, és repüljenek a Három-Nyolcas megfigyelőponthoz.

Az óriási birodalmi csillagromboló vészjósló méltósággal foglalta el a fontosságának megfelelő helyét a birodalmi hadiflottában. A karcsún elnyújtott hajótest hatalmasabb volt s még fenyegetőbb, mint a kíséretéül szegődött öt, ék formájú birodalmi csillagromboló. Ez a hat hadihajó így együtt félelmetesebb volt és nagyobb rombolóerőt képviselt, mint bármi más a galaxisban, mert hatalmukban állt, hogy kozmikus törmelékké zúzzanak akármit, ami túl közel merészkedik a fegyvereikhez.

A csillagrombolók oltalmába húzódva számos kisebb csatacirkáló haladt, és e hatalmas űrflotta fölött megannyi hírhedt Tie vadász hasította az űrt.

Cseppet sem alaptalan önbizalom fészkelt e birodalmi halálosztag minden tagjának a szívében, különösképp az irdatlan központi csillagromboló legénysége körében. De valami más is lappangott a lelkük mélyén. A félelem – azoknak a nehéz lépteknek már csak a hangjától is, amelyek oly ismerősen visszhangoznak végig a pokoli hajó folyosóin. A legénység remegett ezektől a léptektől, tudván, hogy félelmetes és tisztelt vezérük közeleg.

Fekete köpönyegében és az arcát rejtő fekete légzőrostéllyal a fején, a környezete fölé magasodva belépett a parancsnoki hídra Darth Vader, a Szith rendjének nagyura, és a katonák elnémultak körülötte. Egy hosszú percig, amely mintha maga lett volna az örökkévalóság, semmi sem hallatszott, csak a repülésirányító műszerek halk kattanásai és az ébenfekete alak fém légzőrostélya mögül kiszüremkedő hangos szörcsögés.

Darth Vader szótlanul meredt a végtelen csillagkárpitra, amikor a széles parancsnoki hídon sietve föltűnt Piett kapitány; üzenetet hozott a köpcös és rossz külsejű Ozzel admirálisnak, aki ott tanyázott a hajóhídon.

– Úgy tűnik, rábukkantunk valamire, admirális úr – jelentette idegesen Piett, és Ozzelról a sötét nagyúrra siklott a pillantása.

– Nos, kapitány? – Az admirálist nem mindennapi önbizalommal áldotta meg a sors, úgyhogy még fekete köpönyeges elöljárója jelenlétében is fesztelenül viselkedett.

– Csupán egy töredékes jelentésünk van a Hoth-rendszerben szolgálatot teljesítő robotszondától. De hosszú idő óta ez az első olyan kiindulópont…

– Ezer meg ezer robotszondát küldtünk szét a galaxisba – vágott közbe mérgesen Ozzel. – Bizonyosságra van szükségünk, nem pedig kiindulópontokra.

A fekete alak váratlanul közelebb lépett, és félbeszakította őket.

– Tehát talált valamit? – kérdezte, és a hangját eltorzította kissé a légzőrostély.

Piett kapitány tiszteletteljesen pillantott feljebbvalójára, aki úgy toronylott a feje fölött, akár egy fekete köntösű, mindenható isten.

– Igen, uram – felelte vontatottan, gondosan megválasztva a szavait. – Vizuális összeköttetésben vagyunk. A rendszerben elvileg nincsenek emberi élőlények…

De Vadert már nem érdekelte a kapitány mondanivalója. Légzőrostélyos arca az egyik kijelző felé fordult, amelyen fölvillant egy kép – a felkelők terepsiklóinak egy kisebb egysége, amely ott hasította a levegőt a Hoth havas felszíne fölött.

– Ez az! – robbant ki Darth Vader minden további tanakodás nélkül.

– De uram – vetette ellen Ozzel admirális –, hiszen annyi a fel nem térképezett település! Lehetnek akár csempészek is.

– Megmondtam: ez az! – Az egykori jedilovag nem tágított, és ökölbe szorította fekete kesztyűs kezét. – És Skywalker ott van közöttük. Rendelje vissza az őrjáratokat, admirális, és álljon a Hoth-rendszer felé vezető pályára. – Vader most egy zöld uniformist és ugyanolyan sapkát viselő tiszt felé fordult. – Veers tábornok – szólította meg a sötét nagyúr –, helyezze készültségbe az embereit!

Amint elhangzott Darth Vader utolsó szava, beosztottjai hozzáláttak a félelmetes terv végrehajtásához.

A birodalmi robotszonda hosszú antennát tolt ki rovarszerű fejéből, és átható, magas frekvenciájú jelet bocsátott ki. A droid érzékelői egy magas hótorlasz mögött rejtőző élőlényre reagáltak, felfedezve egy vuki barna fejét és meghallva egy öblös üvöltést. A robotszonda beépített sugárvetői célba vették a szőrös óriást. De a droidnak már nem maradt ideje a tüzelésre, mert a háta mögül egy kézifegyverből vörös fénysugár csapott ki, és telibe találta a birodalmi szonda sötéten fénylő fémtestét.

Han Solo, aki ott hasalt egy magas hóbucka mögött, látta, hogy Csubakka mozdulatlanul marad a rejtekhelyén, aztán a droid felé pillantott, amely megperdült maga körül a levegőben, és szembefordult vele. A csel idáig bevált, most már ő volt a célpont. Han épphogy csak arrébb kúszott, amikor a lebegő gépezet tüzet nyitott, és öles darabokat szaggatott ki Han buckájának a pereméből. Han ismét lőtt, és fegyvere lézersugara megint oldalba kapta a droidot. Aztán már csak a felpörgetett motoréhoz hasonló sivító hangot hallott, és a birodalmi robotszonda a következő pillanatban milliárd izzó szilánkra szakadva felrobbant.

– …sajnos nem sok maradt belőle – mondta Han a kommunikátorba, befejezve a föld alatti bázisnak küldött jelentését.

Leia hercegnő és Rieekan tábornok még mindig ott álltak a műszerfalnál, ahonnan mindvégig kapcsolatot tartottak Hannal.

– Miféle tárgy? – kérdezte Leia.

– Valami droidféle – felelte Han. – Nem érte olyan érzékeny helyen a lövésem. Nyilván egy önmegsemmisítő mechanizmus végzett vele.

Leia egy kicsit eltűnődött ezen a kellemetlen híren.

– Szóval egy birodalmi droid – mondta végül, és reszketett a hangja.

– Ha tényleg az volt – jegyezte meg Han –, akkor nyilván a Birodalom is tudja, hogy itt vagyunk.

Rieekan tábornok lassan ingatta a fejét.

– Jobb lesz azonnal hozzákezdeni a bolygó kiürítéséhez.

NEGYEDIK FEJEZET

Hat baljóslatú alakzat jelent meg a Hoth-rendszer fölötti fekete űrben, és ott lebegtek, akár megannyi pusztító démon, lesben állva, hogy birodalmi fegyvereikből bármelyik pillanatban okádni kezdjék a pokoltüzet. A hat közül a legnagyobb birodalmi csillagromboló belsejében, egy gömb alakú, szűkös kis helyiségben ott ült egyedül Darth Vader. Fekete sisakjáról egyetlen csíkban verődött vissza a fény, ahogy ott gubbasztott mozdulatlanul domború meditációs kamrájában.

Amikor megjelent Veers tábornok, a gömb lassan szétnyílt, a felső része felemelkedett, mint valami cakkos fogazatú mechanikus állkapocs. Veersnek úgy rémlett, mintha ez a szájra emlékeztető fészekben üldögélő sötét alak nem is élne, bár a puszta gonoszság csak úgy sütött belőle, amitől végigfutott a hideg a tiszt hátán.

Maga is megijedve saját merészségétől, Veers egy lépést tett előre. Át kellett adnia egy üzenetet, de el volt rá készülve, hogy akár órákig várjon inkább, semmint hogy megzavarja Vadert a meditációban.

De Vader nyomban megszólalt:

– Mi az, Veers?

– Uram – fogott hozzá a tábornok, s vigyázott, hogy jól válassza meg a szavait –, a flotta haladási sebességét fénysebesség alá csökkentettük. A szenzoraink felfedeztek egy energiamezőt, amely a Hoth-rendszer hatodik bolygóján egy nagyobb területet véd. Az energiamező olyan erős, hogy képes ellenállni bármilyen bombázásnak.

Vader teljes kétméteres magasságába feltornyosulva felállt, köpönyege a padlót söpörte.

– Úgy, tehát ez a rebellis söpredék tud a jelenlétünkről. – Dühében mindkét fekete kesztyűs keze ökölbe szorult. – Mindez azért, mert Ozzel admirális későn, a rendszerhez túl közel adta ki a parancsot a fénysebességből való kilépésre.

– Úgy gondolta, helyesebb volna meglepnünk…

– Éppolyan ügyetlen, amilyen ostoba! – vágott a tiszt szavába zihálva Vader. – Bombáznunk eszerint értelmetlen. Készítse föl az embereit a felszíni támadásra!

Veers tábornok sarkon fordult, és katonás léptekkel kiment a meditációs kamrából, egy dühöngő Darth Vadert hagyva maga mögött. Amikor magára maradt, Vader bekapcsolt egy monitort, amelynek jókora képernyőjén feltűnt a csillagromboló hatalmas parancsnoki hídjának a fényes képe.

Vader felszólításának engedelmeskedve előlépett Ozzel admirális, oly közel, hogy az arca jószerivel betöltötte a sötét nagyúr egész kijelzőjét. Ozzel hangjában kétségbeesés bujkált, amikor jelentette:

– Vader nagyúr, a flotta kilépett a fénysebességből…

De Vader nem neki válaszolt, hanem egy másik tisztnek, aki ott állt, kissé hátrébb.

– Piett kapitány!

Piett kapitány, jól tudván, milyen végzetes volna késlekednie, azon nyomban előrelépett, miközben az admirális megtántorodott, és a kezét önkéntelenül a torkához kapta.

– Parancsára, uram – felelte alázatosan Piett.

Ozzel most már öklendezett, mert a torka, akárha láthatatlan ragadozókarmok fojtogatnák, elszorult.

– Készüljön fel a rohamosztagok felszínre küldésére! Kerüljék ki az energiapajzsot – adta ki a parancsot Vader. – Azután pedig szórja szét a flottát, hogy semmi se szökhessen ki arról a bolygóról. Ettől a pillanattól ön a parancsnok, Piett admirális.

Piettet egyszerre rohanta meg az öröm és a kétségbeesés az előbbiek hallatán. Amikor megfordult, hogy végrehajtsa a parancsot, megpillantott egy alakot, akinek egy szép napon talán majd ő lesz a bőrében. Ozzel arcát iszonyatosan eltorzította az erőlködés, hogy valamiképp lélegzethez jusson; aztán, akár egy rongybaba, holtan a padlóra rogyott.

A Birodalom átlépte a Hoth-rendszer határát.

A felkelő katonák rohamléptekben siettek szolgálati helyükre, miközben a jégbe vájt járatokban szünet nélkül üvöltöttek a riadót jelző szirénák. A földi legénység és a sokféle droid mind-mind rohant, hogy ellássa kijelölt feladatát, és hatékonyan reagáljon a fejük fölött lebegő birodalmi fenyegetésre.

A páncélozott siklók már harci alakzatba igazodva várták, hogy feltöltsék őket üzemanyaggal, s aztán haladéktalanul felszállhassanak a központi föld alatti hangárból. Ott volt Leia hercegnő is, éppen a felkelő pilóták egy kis csoportjához beszélt.

– A nagy szállítóhajók is indulnak, amint elkészültünk a berakodással. Csak két kísérő vadász jut minden hajóra. Az energiapajzsot csak a másodperc töredékére nyithatjuk meg, ezért maradjanak nagyon közel a szállítóegységekhez.

Hobbie, a felkelők egyik sok csatában edzett, legrégibb veteránja aggodalmasan pillantott a hercegnőre.

– Úgy érti, két vadász egy csillagromboló ellen?

– A felszállással egy időben biztosítani fogjuk önöket az ionágyúkkal, amelyek képesek rá, hogy bármilyen hajót megsemmisítsenek a szállítmányok röppályája mentén – magyarázta Leia. – Ha túljutottak az energiapajzson, folytassák az útjukat a találkozási pontig. Sok szerencsét!

Valamelyest megnyugodva, Hobbie és a többi pilóta sietve elindult, hogy elfoglalják helyüket vadászgépük pilótafülkéjében.

Mindeközben Han rohammunkában dolgozott, hogy befejezze végre a hegesztést a Millennium Falcon egyik emelőjén. Gyorsan elkészült vele, leugrott a hangár padlójára, és bekapcsolta a rádióját.

– Kész vagyok, Csubi – mondta a mikrofonon át a Falcon kapcsolóinál ülő torzonborz alaknak. – Próbáld meg.

Éppen akkor jött arra Leia, és dühös tekintetet vetett rá. Han hamiskás pillantással válaszolt, miközben beindultak a teherhajó emelői, amire a jobb oldali észvesztően himbálózni kezdett, aztán félig leválva, pokoli csörömpöléssel a földre nyekkent.

Han elfordult Leiától, úgyhogy már csak egy villanásra látta az arcát, ahogy a szemöldöke gúnyosan felhúzódik.

– Állítsd le, Csubi! – üvöltötte a mikrofonba Han.

A birodalmi armada egyik ék alakú csillagrombolója, az Avenger, ott lebegett a Hoth-rendszert körülvevő csillagóceánban, akár egy gépesített halálangyal. Amikor az irdatlan hajó közelebb került a jégbolygóhoz, az odalenti táj már szabad szemmel is láthatóvá vált a hatalmas hajó parancsnoki hídja előtt keresztbe húzódó, százméteres ablaksoron át. Needa kapitány, az Avenger parancsnoka épp az egyik ablak előtt állva szemlélte a bolygót, amikor odalépett hozzá az egyik repülésirányító.

– Uram, felkelőhajó közeledik a körzetünk felé.

– Helyes – felelt Needa kapitány felcsillanó szemmel. – Ez lesz ma az első fogás.

– A főcsapást nyilván a generátorok ellen intézik – mondta Rieekan tábornok a hercegnőnek.

– Egyes szállítóegység közeledik a védőpajzshoz a hármas zónában – jelentette a felkelők egyik repülésirányítója, amikor a képernyőjén feltűnt egy fényes pont, ami csakis egy birodalmi csillagromboló lehetett.

– Pajzs szétnyílásához felkészülni! – adta ki a parancsot az egyik radarrajparancsnok.

– Ionüteg, tüzelésre felkészülni! – rendelkezett egy másik repülésirányító.

A Hoth jeges felületén elfordult a tengelye körül egy óriási fémgömb, és hatalmas ágyútornyát felfelé szegezve, ráállt a célra.

– Tűz! – adott parancsot Rieekan tábornok.

A hideg égbe váratlanul két vörös, pusztító erejű energiasugár hasított bele. A két sugár szinte azon nyomban lehagyta a felkelők száguldó szállítóhajóját, és nyílegyenesen a hatalmas csillagromboló felé tartott.

A vörös ikersugár a következő pillanatban eltalálta a hajóóriást, és az űrbe röpítette a megfigyelőtornyát. A láncreakció-szerűen terjedő másodlagos detonációk egyre jobban dobálták a pokoli repülő erődöt, végül irányíthatatlanná tették. A csillagromboló magatehetetlenül sodródott az űr fekete mélységei felé, miközben a felkelők szállítóhajója és a két kísérő vadász gyors ütemben távolodva, lassan apró pontokká zsugorodott.

Luke Skywalker a felszálláshoz készülődve magára húzta vastag védőöltözetét, és közben a sietősen dolgukat végző pilótákat, lövegkezelőket és R2-es droidokat nézte. Elindult a várakozó hósiklók sora felé. Útjában az ifjú parancsnok megállt a Millennium Falcon farokrészénél, ahol Han Solo és Csubakka eszeveszetten dolgozott – ezúttal a jobb oldali emelőn.

– Csubi – kiáltott oda Luke –, vigyázz magadra! Meg erre a pancserre is, oké?

A vuki valami búcsúzásfélét dörmögött, szívélyesen megölelte Luke-ot, aztán visszatért a munkájához.

A két barát, Luke meg Han ott álltak, és nézték egymást, talán most utoljára.

– Remélem, helyreütöd azt a dolgot Jabbával – mondta végül Luke.

– Ne kíméld őket, öcskös – válaszolta a koréliai könnyedén.

Az ifjú parancsnok lassú léptekkel elindult a gépe felé, és közben megrohanták a Hannal átvészelt közös kalandok emlékei. Megállt, visszanézett a Falconra, s látta, hogy a barátja még mindig őt nézi. Ahogy ott álltak, és még egyszer egymást nézték egy röpke pillanatig, a felpillantó Csubakka tudta, hogy mindegyikük a legjobbakat kívánja a másiknak, bárhová vesse is őket a sorsuk.

A hangosbeszélő szakította félbe a gondolataikat.

– Az egyes szállítmány biztonságban túljutott az ellenséges vonalon – jelentette be a jó hírt az egyik felkelő bemondó.

A hangárban sürgölődő emberekből megkönnyebbült moraj tört föl erre a közleményre. Luke sarkon fordult, és futva megindult a hósiklója felé. Amikor odaért, már ott várta Dack, kölyökképű tatlövésze a hajó oldalánál.

– Hogy érzi magát, uram? – kérdezte lelkesen Dack.

– Kitűnően, Dack. Hát te?

– Hú, azt hiszem, ki tudnám tekerni a Birodalom nyakát akár fél kézzel is! – sugárzott Dack.

– Persze – mondta Luke csöndesen. – Értem én. – Alig volt néhány év korkülönbség kettőjük között, de Luke abban a pillanatban úgy érezte, századokkal öregebb.

– Siklópilóták, figyelem… – hallatszott most a hangszóróban Leia hercegnő hangja. – A visszavonulási parancs után gyülekezzenek a déli lejtőnél. A gépeiket már felkészítették a felszállásra. Az egy-ötös kódot fogjuk sugározni, ha befejeződött a kitelepítés.

Thripio meg Artu ott álltak a sebesen futkározó személyzet meg a felszállni készülő pilóták áradatában. Az aranyszínű droid enyhén meghajtotta magát, ahogy szenzorait a kis R2-es felé fordította. A Thripio arcára vetülő árnyékok azt az illúziót keltették, mintha az arclemeze a homlokát ráncolva megnyúlt volna…

– Vajon miért van az – kérdezte –, hogy amikor a dolgok már-már kezdenek jól menni, minden kezdődik elölről? – Előrehajolt, és barátian megpaskolta a másik droid oldalát. – Vigyázz Luke gazdára! És te is légy óvatos!

Artu füttyögve búcsút tutult, aztán megfordult, és végiggurult a jégfolyosón. Thripio merev tartásban nézett utána, és figyelte, ahogy ez a tömzsi, hű barát lassan eltűnik a szeme elől.

A kívülálló bizonyára úgy látta volna, hogy Thripiónak könnyes a szeme, pedig nem ez volt az első eset, hogy egy csepp műszerolaj elakadt az optikai szenzorai körül.

Az emberformájú droid végül sarkon fordult, és elindult az ellenkező irányba.

ÖTÖDIK FEJEZET

A Hothon senki sem hallotta meg a hangot. Kezdetben egyszerűen túl távoli volt ahhoz, hogy túltegyen az üvöltő szelen. Meg aztán a felkelők katonái a hideggel küszködve készültek a csatára, és kisebb gondjuk is nagyobb volt annál, hogy éppen ilyesmire figyeljenek.

A havas lövészárkokban a felkelő tisztek teli torokból üvöltve adták ki parancsaikat, hogy a legénység a tornádóerejű szélben meghallja őket. A katonák a magas hóban gázolva futottak, hogy végrehajtsák a kapott parancsokat, és a vállukra vetett nehéz, rakétavetőre emlékeztető fegyvereikből időnként át-átlőttek az árok jeges peremén túlra.

A lövegtornyok szomszédságában emelkedő generátorok recsegni-ropogni kezdtek, villámcsapásszerű sercegéssel folyt az elektromos áram termelése – még épp elég, hogy táplálja a föld alatti komplexumot. De még ebből a heves ricsajból is tisztán kivált egy furcsa hang, valami vészjósló dübörgés, amely egyre közeledett, s most már megremegtette a fagyott földet is. Amikor már elég közel volt ahhoz, hogy felkeltse az egyik tiszt figyelmét, a tiszt a szemét erőltetve körülkémlelt a viharban, hogy megtalálja a súlyos és ritmikus lüktetés forrását. Mások is fölpillantottak a munkájukból, és megláttak valamit, ami egyelőre néhány mozgó pontnak rémlett. Amennyire látni lehetett a kavargó hóviharban, úgy tűnt, hogy a pontok lassú, de állhatatos iramban közelednek, hófelhőt kavarva a nyomukban, ahogy a felkelőbázis felé igyekeznek.

A tiszt a szeméhez emelte elektromos távcsövét, és a lencsét beállította a közeledő tárgyakra. Lehetett belőlük vagy egy tucat, eltökélten gázoltak a hóban, akár a történelem előtti időkből idepottyant őslények. De nem őslények voltak, hanem gépek, hatalmas, patás állatokra emlékeztető gépek, ahogy ott jöttek feltartóztathatatlanul, emeletmagas, behajlítható lábaikon.

Lépegetők!

A tiszt lélegzete elakadt, ahogy hirtelen ráismert a Birodalom páncélozott terepjáró csapatszállító járműveire. A gépmonstrumok mindegyikén félelmetes ágyúcsövek ágaskodtak, mint valami őskori szörny szarvai.

A tiszt a rádiója mikrofonja után kapott.

– Zsivány Vezér… vétel! Behatolók! Nulla-hármas irányból.

– Visszhang Öt-Hetes jelentkezem, úton vagyunk felétek…

Luke Skywalker még be sem fejezhette a választ, amikor egy becsapódás nyomában hó-és jégrögök kezdtek záporozni a tisztre és megrémült embereire. A lépegetők már lőtávolon belülre értek. A katonák jól tudták, az a feladatuk, hogy magukra vonják az ellenség figyelmét, amíg a szállítóhajók biztonságban elhagyják a bolygót, de arra egyetlen felkelő sem készült föl, hogy ezeknek az iszonyatos gépeknek a talpa alatt vagy a fegyverei tüzében végezze.

Szikrázó narancs és sárga lángnyelvek csaptak ki a lépegetők ágyúcsöveiből. A felkelők idegesen kapkodva vették célba a lépegetőket, és mindnyájan úgy érezték, mintha jeges, láthatatlan ujjak markolnák a testüket.

A tizenkét hósikló közül négy az élre vágva átvette a vezetést, és teljes sebességgel a magasba fölhúzva az ellenség felé vették az irányt. Az egyik páncélozott csapatszállító jármű tüzet nyitott, s épphogy csak elvétette a rácsapó egyik siklót. A következő lövés azonban már talált: egy másik sikló szempillantás alatt önemésztő tűzgolyóvá változott, vörös fénybe vonva az égboltot.

Luke a gépe ablakán át látta a robbanást, osztaga első veszteségét. Mérgében tüzet nyitott az egyik lépegetőre, de csak annyit ért el vele, hogy jégesőként zúdult rá a birodalmi légelhárítók zárótüze.

Amikor az eszeveszett bukdácsolás után végre visszanyerte uralmát a gépe fölött, Luke-hoz egy másik sikló csatlakozott, a Zsivány Hármas. A két sikló parányi rovarként keringett a hatalmas gépek körül, amelyek dübörgő léptekkel könyörtelenül folytatták útjukat, miközben a többi sikló ismételten tűzpárbajba bocsátkozott a támadó birodalmi monstrumokkal. Zsivány Vezér és Zsivány Három belehúztak, és a vezérlépegető közelébe érve szétváltak egymásról, mindketten jobbra döntve a gépüket.

Luke szeme előtt megpördült a látóhatár, amikor a lépegető lábai között manőverezve egyenesbe hozta a gépét, aztán a szörny hasa alól kibukkanva ismét a magasba emelkedett. Amikor elérte a megfelelő magasságot, az ifjú parancsnok átszólt a kísérőjének:

– Itt Zsivány Vezér, Zsivány Három, vétel!

– Jelentkezem, Zsivány Vezér – válaszolt Wedge, a Zsivány Három pilótája.

– Wedge – kiáltotta a rádióba Luke –, rendezd a rajodat párokba! – Azzal Luke bedöntötte a gépét, csinált egy fordulót, és elhúzott az ellenkező irányba, mint Wedge, akit egy másik gép kísért.

A lépegetőgépek, minden ágyúcsövükből okádva a tüzet, masíroztak tovább a havas mezőn. Az egyik támadó gép belsejében két birodalmi pilóta észrevette a felkelők ágyúit, amelyek kiágaskodtak a fehér terepből. A pilóták épp hozzáfogtak, hogy a lépegetőt az üteg felé fordítsák, amikor a homlokzati kémlelőnyílás előtt váratlanul feltűnt egy magányos hósikló, hajmeresztő vakmerőséggel egyenesen feléjük tartott, fedélzeti fegyvereiből torkolattüzek villogtak. A kémlelőnyílás áthatolhatatlan üvege előtt hatalmas robbanás villant és ült el, miközben a hósikló, feldübörgő hajtóművekkel száguldva a füstön át, elsüvített a fejük fölött.

Ahogy Luke felhúzta a gépét, és távolodott a lépegetőtől, visszapillantott. A lézervetőink fabatkát sem érnek ez ellen a páncél ellen, gondolta. Muszáj, hogy találjunk valami más támadási módszert; a tűzerő mit sem ér. Luke egy pillanatig azon tűnődött, milyen egyszerű cselfogást alkalmazna egy parasztfiú egy dühöngő állat ellenében. Aztán ismét fordulóba dőlve és újabb támadásra indulva a lépegetők ellen, elhatározta magát.

– Zsivány Osztag! – kiáltotta a rádiójába. – Használjátok a szigonyaitokat és a vontatóköteleket. A lábaikra menjetek. Ez az egyetlen módja, hogy megállítsuk őket. Hobbie, itt vagy valahol?

– Igen, uram – jött azonnal a megnyugtató válasz.

– Helyes, akkor mostantól maradj a közelemben.

Amikor Luke kijött az emelkedőből, szilárdan eltökélte, hogy Hobbie-val szoros alakzatot zárva fog süllyedni. Egyszerre fordultak, aztán zuhanni kezdtek a Hoth felszíne felé. A gép hirtelen irányváltása ide-oda dobta Dacket, a fiatal tatlövészt, Luke gépének a pilótafülkéjében. A legény erősen kapaszkodott, hogy ki ne csússzon az ujjai közül a szigonyvető ravasza, és közben odakiáltott Luke-nak:

– Az anyját! Luke, alig tudom türtőztetni magam!

Robbanások rázták meg Luke hajóját, vadul taszigálták ide-oda az erősödő zárótűzben. Luke az ablakon át megpillantott egy másik lépegetőt, amelyen láthatólag mit sem fogott a felkelők támadó siklóinak teljes tűzereje. Luke kiszúrta magának ezt a gépet, és ereszkedő ívbe döntve a gépét, elindult feléje. A lépegető köpködte rá a tüzet, a lézersugarak és a zárótűz pukkanásai valósággal egybefüggő falat képeztek Luke előtt.

– Te csak maradj nyugodtan, Dack – üvöltötte Luke, túlharsogva a detonációk moraját –, és készülj fel a vontatókötél kilövésére!

Egy közeli, erős robbanás remegtette meg Luke siklóját. Minden erejét meg kellett feszítenie, hogy visszanyerje uralmát a hánykolódó gép fölött. Luke-ról ömlött a veríték a hideg ellenére, ahogy megkísérelte egyenesbe hozni a süllyedő gépet. De a horizont még mindig tótágast állt a szeme előtt.

– Készülj, Dack! Mindjárt ott vagyunk. Jól vagy?

Dack nem felelt. Luke-nak nagy nehezen sikerült hátrafordulnia, és látta, hogy Hobbie gépe tartja az irányt, szorosan ott halad mögötte, és vele együtt kerülgeti a felvillanó robbanásokat. Még jobban hátratekerve a fejét megpillantotta Dacket, akinek vér szivárgott a homlokából, ahogy ott ült a műszereire roskadva.

– Dack!

Eközben lent, a felszíni generátorok szomszédságából a felkelők lövegei veszettül szórták a tüzet a birodalmi lépegetőgépekre, láthatóan minden eredmény nélkül. A birodalmi lövegek egyre jobban belőtték őket, valóságos hókitörések csaptak az égre a felkelőbázis közvetlen környékén – kis híján megvakítva az embereket a szakadatlanul záporozó tüzérségi tűzzel. Az a tiszt, aki korábban elsőként pillantotta meg a hihetetlen gépmonstrumokat, most emberei oldalán harcolva, az elsők között hullott el az egyik lépegető kaszaboló lézersugarai alatt. Odarohant néhány katonája, de már nem tudtak segíteni rajta; túl sok vér folyt el a testéből, skarlátpiros foltot hagyva a havon.

Az egyik tányérszerű löveg, amelyet közvetlenül a generátorok szomszédságában állítottak föl, tovább fokozta a felkelők össztüzét. De az iszonyatos robbanásokkal mit sem törődve, a lépegetők folytatták a menetelést. Egy másik sikló hősies zuhanórepülésben bevetette magát két lépegető közé, hogy nyomban találat érje az egyik monstrum ágyúiból, és aztán fellobbanó lángnyelvektől övezve felrobbanjon.

A felszíni robbanások megrázták a jéghangár falait, amelyeken lassan egyre mélyebb repedések tátongtak.

Han Solo és Csubakka még mindig őrült iramban dolgozott, hogy elkészüljenek végre-valahára a hegesztéssel. Munka közben fel-felpillantottak, és nem maradt kétségük afelől, hogy a repedező jégmennyezet perceken belül a fejükre omlik.

– Az első adandó alkalommal – mondta Han – teljes nagyjavítást végzünk ezen a tragacson. – De tudta ő is, hogy először ebből a fehér pokolból kell kijutnia a Millennium Falconnak.

Még mindig a hajón dolgoztak, a vuki meg ő, miközben hatalmas jégdarabok hullottak a mennyezetből, ahogy a robbanások ereje kilazította őket. Leia hercegnő is sietősen haladt, hogy aztán a mennykőként hulló jégtömböket kerülgetve menedéket keressen a felkelők hadműveleti központjában.

– Nem hiszem, hogy képesek leszünk megvédeni egyszerre két szállítmányt is – szólt oda neki Rieekan tábornok, ahogy belépett a helyiségbe.

– Elismerem, hogy kockázatos – felelte a hercegnő –, de az elterelő mozdulatok kudarcot vallottak. – Leia látta, hogy a szállítmányok indítása túl sok időt vesz igénybe, és nincs más választásuk, mint hogy felgyorsítsák a folyamatot.

Rieekan parancsot adott a rádión át:

– Indítóhely, sűrítsék a felszállásokat!…

Amikor a tábornok kiadta a parancsot, Leia odafordult az egyik szárnysegédhez.

– Kezdjék el a földi személyzet evakuálását. – De tudta, hogy menekülésük egyetlen esélye, ha a felkelők egységei sikert érnek el a felszínen dúló csatában.

A birodalmi vezérlépegető hideg és kényelmetlen pilótafülkéjében Veers tábornok odalépett hóruhába öltözött pilótái mellé.

– Mennyire vagyunk még a generátoroktól?

Az egyik pilóta, fel sem nézve a műszereiből, felelt neki:

– Hat-négy-egy.

Veers tábornok elégedetten maga elé húzott egy elektroteleszkópot, és a nézőkébe kukucskálva szemügyre vette a lövedék formájú generátorokat meg a tövükben harcoló felkelő katonákat. A lépegetőt váratlanul megrázta a felkelők heves ágyútüze. Veers hátratántorodva látta, hogy pilótái kétségbeesetten kapaszkodnak a műszerekbe, és igyekeznek megóvni a gépet a fölbukástól.

A Zsivány Három éppen rátámadt a vezérlépegetőre. Pilótája, Wedge harsány felkelő-üdvrivalgást hallatott, amikor látta, mekkora kárt okoztak az ágyúi.

Wedge siklója mellett elsuhant néhány másik gép, épp az ellenkező irányba tartva. Wedge egyenesen egy másik halálgépezet felé vette az irányt. Amikor a szörnyeteg közelébe ért, Wedge odakiáltott a tatlövészének:

– Szigonyt kioldani!

Miközben a gép vakmerően cikázott a lépegető emeletmagas lábai között, a tatlövész meghúzta a szigonyvető ravaszát. A sikló tatjából abban a pillanatban hangosan sziszegve kiröppent a szigony, jó hosszú kötelet rántva maga után.

– Kötél kint! – kiáltotta a tatlövész. – Hadd menjen!

Wedge látta, amint a szigony becsapódik az egyik fémlábba, miközben a siklója hátuljából még mindig tekeredett lefelé a vontatókötél. Műszereire pillantott, aztán fordulóba döntve a gépét, ismét visszakanyarodott a birodalmi gépezet eleje felé. A hirtelen fordulat nyomán, ahogy Wedge megkerülte a szörny egyik hátsó lábát, a kötél köréje feszült, mint valami acélpányva.

Eddig minden úgy megy, ahogy Luke elképzelte, gondolta Wedge. Most már nincs más dolga, mint hogy ismét a lépegető mögé kerüljön. Wedge, miközben végrehajtotta a manővert, egy villanásnyi időre megpillantotta a Zsivány Vezért.

– Kötél kint! – kiáltotta ismét a tatlövész, miközben Wedge elhúzott a gúzsba gabalyodott lépegető mellett, egészen közel a fémtesthez. Wedge tatlövésze most meghúzott egy másik kapcsolókart, és a kötél másik vége elvált a sikló tatjától.

A sikló süvítve eltávolodott, és Wedge-nek nevethetnékje támadt, amikor visszapillantva meglátta fáradozásuk eredményét. A lépegetőgép veszettül kínlódott, hogy folytassa az útját, de a felkelők acélkötele teljesen összegabalyította a lábait. Végül aztán az oldalára dőlt, és jókora hófelhőt kavarva maga körül, dübörögve a földre rogyott.

– Zsivány Vezér… Egyet már elkaptam, Luke – jelentette Wedge a mellette elhúzó gép pilótájának.

– Látom, Wedge – válaszolt Skywalker parancsnok hangja. – Jó munka volt.

Az árkokban harcoló felkelő katonák egészen felvidultak a látványra, amikor a támadó gépezet alatt kibicsaklottak a lábai. Az egyik tiszt kiugrott a hófedezékéből, és jelt adott az embereinek. A katonák kiözönlöttek a lövészárokból, és fergeteges rohamot intéztek a megroggyant lépegető ellen. Oly hamar ott termettek, hogy a birodalmi katonák még csak nem is gondolhattak rá, hogy kiszabadítsák magukat a horpadt fémlapok közül.

A felkelők már épp azon voltak, hogy behatoljanak az ellenséges gépezetbe, amikor a lépegetőt váratlanul belülről induló hatalmas robbanás vetette szét, sziklányi fémrepeszeket hajigálva az elképedt rohamozók felé, akiket a légnyomás valósággal hanyatt döntött a hóba.

Luke és Zev jól látta a lépegető végső romlását odafentről, ahogy gépeiket ide-oda billegtetve kerülgették a légvédelmi lövedékeket. Amikor végül zuhanásba fordulva leváltak, gépeiket megremegtette a megmaradt lépegetők ágyútüze.

– Zsivány Kettő, felkészülni! – mondta Luke, és az ablakon át a vele párhuzamosan repülő siklóra pillantott. – Szigonyt célra tartani! Biztosítalak.

De akkor újabb robbanás hallatszott, amely ezúttal Zev hajójának az orr-részében okozott kárt. A pilóta úgyszólván semmit se látott a szeme előtt felszökő füstfelhőből. Küszködött, hogy szinten tartsa a gépét, de az ellenséges lövegekből rázúduló tűz ide-oda dobálta.

Zev annyira nem látott már a gomolygó füstön át, hogy a másik birodalmi lépegető böhöm testét is csak akkor vette észre, amikor már közvetlenül a fegyverei csöve elé ért. A Zsivány Kettő pilótája villanásnyi fájdalmat érzett, aztán tömpe orrú gépe, amelyből csak úgy dőlt a füst, s amúgy sem kerülhette volna el az összeütközést a lépegetővel, az újabb ágyútűz közepette hirtelen lángba borult. Zevből és hajójából csak apró foszlányok maradtak, mire a földbe csapódtak.

Luke látta, amint Zev sorsa beteljesedett, s émelygett a gondolatra, hogy még egy barátját el kellett veszítenie. De most nem volt arra idő, hogy a fájdalmával törődjön: túl sok élet függött az ő állhatatos vezérletétől.

Kétségbeesetten körülnézett, aztán beleszólt a mikrofonjába.

– Wedge… Wedge… Zsivány Három, jelentkezz! Készítsd a szigonyt, és kísérj a következő menetben!

Miközben beszélt, Luke-ot iszonyú erejű találat érte, átszakítva gépe fémburkát. Rémülten küszködve a műszereivel, hiábavaló kísérletet tett, hogy kézben tartsa a kis gépet. Jeges félelem markolt a szívébe, amikor észrevette, hogy valahonnan a gépe hátsó fertályából sűrűn gomolyog a fekete füst. Akkor végérvényesen rádöbbent, hogy sérült siklójával már csak pillanatokig maradhat a levegőben. És hogy a baját még csak tetézze, pályája végpontjában feltűnt egy lépegető gigászi alakja.

Luke vadul rángatta gépe kapcsolóit, miközben a sikló egyre lejjebb süllyedt a talaj felé, hosszú láng-és füstcsóvát húzva maga mögött. Addigra már-már elviselhetetlenné fokozódott a hőség a pilótafülkében. A lángnyelvek már a fülke belsejét nyaldosták, kényelmetlen közelségben Luke-hoz. Végül aztán nem volt más hátra: egészen levitte a gépet, hogy néhány pillanat múlva minden eresztékében recsegve-ropogva, megfarolva a hóban végképp földet érjen, alig néhány méterre az egyik birodalmi lépegetőgéptől.

Amikor a becsapódást követően a hósikló végre megállapodott, Luke kibújt a pilótafülkéből, és elborzadva bámult a fenyegetően közeledő lépegetőre.

Luke minden erejét összeszedve gyorsan kiráncigálta a lábát gépe elgörbült műszerfala alól, és felhúzódzkodott a pilótafülke tetejére. Valahogy sikerült neki félig kinyitnia a kabintetőt, és kimászott a hajóból. A sikló hevesen remegett a közeledő gépmamut minden egyes lépésére. Luke csak most látta igazán, hogy valójában milyen hatalmasak ezek a négylábú rémségek, amikor megfosztva gépe biztonságot adó menedékétől, szemtől szembe került egyikükkel.

Aztán eszébe jutott Dack, visszafordult hát, és megpróbálta kirángatni barátja élettelen testét a sikló roncsai közül. De nem boldogult vele. A test mozdíthatatlanul beszorult a pilótafülke horpadt lemezei közé, ráadásul a lépegető is ott volt már a nyakán. Luke a lángokkal dacolva benyúlt a siklóba, és előhalászta a szigonypuskát.

Meredten nézte a közeledő gépesített behemótot, és hirtelen támadt egy ötlete. Ismét benyúlt a pilótafülkébe, és ujjaival keresgélni kezdett egy aknát, amelyről tudta, ott van valahol a gépe belsejében. Nagy erőfeszítéssel a végsőkig nyújtva a karját, a keze végre rátalált az aknára.

Luke az utolsó pillanatban ugrott félre a járműve mellől, mert a következő pillanatban a feje fölé tornyosuló gépezet felemelte az egyik többtonnás lábát, s kellő lendülettel rátaposva, valósággal szétlapította a gépet.

Luke meghúzódott a lépegető hasa alatt, együtt haladt vele, hogy elkerülje iszonyú lábait. Fölemelte a fejét, és érezte, hogy végigsuhint arcán a jeges szél, miközben a szörnyeteg alsó fertályát méregette.

Luke, ahogy ott futott a gép hasa alatt, fölfelé irányította a szigonypuskáját, és tüzelt. A puskából hosszú, keskeny huzal tekeredett ki, s a végére erősített mágnes szilárdan odatapadt a gép hasához.

Luke futtában ráakaszkodott a huzalra, hogy kipróbálja, vajon képes lesz-e megtartani a súlyát. Aztán a huzal rugós dobját az övéből lógó egyik karabinerhez erősítette, és hagyta, hogy a felcsévélődő huzalvég felrántsa magával a magasba. Most aztán, ahogy ott csüngött a szörny hasa alatt, szemügyre vehette a még lábon álló lépegetőket meg a felkelők megmaradt két hósiklóját, ahogy a tűzgombócok között lavírozva folytatták a csatát.

Felhúzódzkodott egészen a gép fémburkáig, ahol már korábban észrevett egy kisméretű csapóajtót. Gyors mozdulattal ráirányította a fénykardját, felvágta az ajtót, behajította a kezében szorongatott aknát, és sietve leereszkedett a huzalon. Amikor leért, túl erősen zuhant a földre; a hóban elterülve elveszítette az eszméletét. A lépegető egyik hátsó lába csak hajszál híján kerülte el aléltan heverő testét.

A lépegető egy kissé eltávolodott, aztán fojtott robbanás hallatszott a belsejéből. A gépesített szörnyeteg gigantikus teste váratlanul szétvált az eresztékeinél, és a robbanás erejétől hatalmas ívben repültek ki belőle a belső berendezések és a burok fémdarabjai. Cölöpszerű lábai megrogytak, és a hatalmas test füstölgő, mozdulatlan halomba roskadva elterült a hóban.

HATODIK FEJEZET

A felkelők harcálláspontjában folytatták a munkát, annak ellenére, hogy a felszínen dúló csata robbanásai nyomán egyre jobban repedezett a mennyezet, hatalmas rések tátongtak a falban, és a rombolásnak csak nem akart vége szakadni. A detonációk kiszakítottak néhány csövet a falból, amelyekből csak úgy ömlött a perzselő gőz. A fehér padlózaton mindenfelé ripityára tört gépek darabjai és jókora jégtömbök éktelenkedtek. A távoli lézerágyúk moraját leszámítva az irányító központban csend honolt – baljóslatú csend.

A felkelő személyzet néhány tagja még mindig szolgálatot teljesített, köztük Leia hercegnő is, aki a fel-felvillanó képeket figyelte a műszerfal néhány még működő kijelzőjén. Látni akarta, ahogy az utolsó szállítóhajó is fölemelkedik a bolygóról, átcsusszan a birodalmi gyűrűn, és elindul űrbéli találkozóhelye felé.

Han Solo jelent meg rohanvást az irányító központban, s közben a jégmennyezetből lezuhanó sziklányi tömböket kerülgette. Az egyik leváló jégtömböt valóságos lavina követte, majd bokáig teliszórta a bejárat környékét. De Hant mindez csöppet sem zavarta, odasietett a műszerfalhoz, ahol Szi Thripio mellett Leia állt.

– Hallottam, hogy találat érte a harcálláspontot – hadarta aggodalmaskodva Han. – Senkinek nem történt baja?

A hercegnő megrázta a fejét. Meglepődött, hogy Hant itt látja, ahol a legnagyobb volt a veszély.

– Jöjjön csak – sürgette a férfi, mielőtt szóhoz jutott volna. Ideje, hogy beszálljon a hajójába.

Leia szörnyen kimerültnek látszott. Már órák óta el sem mozdult a kijelzők elől, és részt vett a személyzet irányításában is. Han kézen fogva kivezette a helyiségből, a protokolldroid meg ott trappolt a nyomukban.

Elmenőben Leia még egy utolsó parancsot adott a repülésirányítónak:

– Adja ki a kiürítést jelző szignált… aztán menjen maga is az egyik szállítóhajóhoz.

Aztán épp amikor Leia, Han és Thripio sietve kivonultak a repülésirányító központból, a közeli járatok néma csendjébe belehasított a hangszórók visszhangos harsogása:

– Figyelem! Ellenségtől elszakadni! Visszavonulást megkezdeni!

– Siessen már! – sürgette a hercegnőt grimaszolva Han. – Ha nem igyekszik, nem fog tudni felszállni a hajója.

A falakat ismét megrázta egy robbanás, még az előzőeknél is hevesebben. A jégtömbök megállás nélkül hullottak a mennyezetről, végig az egész föld alatti bázison, ahogy azok hárman rohanvást igyekeztek a szállítóhajók felé. Már majdnem odaértek a hangárba, ahol Leia szállítóhajója várakozott indulásra készen. De amikor az utolsó fordulóhoz értek, látták, hogy a hangárba vezető átjárót teljesen elzárta a leomló hó és jég.

Han tudta, hogy más utat kell keresniük a hajóhoz – méghozzá gyorsan. Visszavezette őket arra a folyosóra, amelyről jöttek, óvatosan kerülgették a lehulló jégdarabokat, közben Han bekapcsolta a kommunikátorát.

– C-1-7-es szállítóegység! – üvöltötte az aprócska mikrofonba. – Megyünk már! Várjatok!

Elég közel voltak a hangárhoz, hogy hallják, amint a Leia menekülését szolgáló űrjármű hajtóművei feldübörögnek, készen a startra. Már csak néhány méter, és akkor a hercegnő megmenekülne, és…

A járat hirtelen valami iszonyú robajjal inogni kezdett, amely végigmennydörgött az egész föld alatti bázison. Szempillantás alatt leomlott az egész mennyezet az orruk előtt, áthatolhatatlan akadályt emelve a hangár és a három menekülő közé. Döbbenten meredtek az eléjük tornyosuló fehér tömegre.

– Bent rekedtünk! – kiáltott Han a mikrofonjába, jól tudván, hogy ha a szállítóegység csak parányi esélyt akar adni saját menekülésének, nem vesztegethetik az időt azzal, hogy elolvasszák vagy átfúrják a barikádot. – Szálljanak föl Organa hercegnő nélkül! – Odafordult Leiához. – Ha szerencsénk van, talán még eljutunk aFalconig.

A hercegnő és Szi Thripio Han nyomába eredt, aki hanyatt-homlok eliramodott egy másik járat felé, reménykedve, hogy a Millennium Falcont és vuki pilótatársát nem temette még maga alá egy jéglavina.

A felkelők tisztje az előtte elterülő fehér csatamezőt vizslatta, és látta, ahogy a megmaradt hósiklók elsüvítenek a feje fölött, és aztán, amikor a siklók odaértek a romjaiban heverő, felrobbant monstrumhoz, megpillantotta az utolsó néhány, még álló birodalmi lépegetőt. Felkattintotta a rádióját, és meghallotta a visszavonulási parancsot:

– Figyelem! Ellenségtől elszakadni! Visszavonulást megkezdeni! – Jelt adott az embereinek, hogy húzódjanak vissza a jégbarlangba, és közben észrevette, hogy a vezérlépegető nehézkesen trappolva még mindig a generátorok irányába tart.

Ennek a támadógépezetnek a belsejében Veers tábornok most odalépett az ablakhoz. Innen kitűnően láthatta az odalent feltűnő célpontot. Alaposan szemügyre vette a repedező falú generátorokat és a védelmüket ellátó egységeket.

– Nulla egész három-három-öt… a célpont lőtávon belül, uram – jelentette az egyik pilótája.

A tábornok a műveleti tisztjéhez fordult.

– A legénység hagyja el a gépet, és indítson földi támadást! – adta ki a parancsot Veers. – Irányzók! Cél a központi generátor!

A vezérlépegető, oldalán további két behemót szörnyeteggel, előrelódult, és az ágyúiból megsemmisítő erejű tüzet szórt a hátráló felkelőosztagokra.

Aztán bekapcsolódtak a másik két lépegető lézerágyúi is a tűzviharba, és a levegőben tucatjával röpködtek a felkelők lekaszabolt tetemei. Néhány katona, akinek valahogy sikerült elkerülnie a gyilkos lézersugarakat, a lépegetők hatalmas talpai alatt lelte halálát: felismerhetetlen pép maradt csak belőlük. A levegő elnehezült a vér és a sercegve égő emberi hús bűzétől, a szűnni nem akaró robbanások pokoli mennydörgésben egyesültek.

Kétségbeesett menekülése közben a néhány életben maradt felkelő harcos megpillantott egy visszavonuló siklót a távolban, égő törzséből fekete csíkot húzva az égboltra, dőlt a füst.

Bár Hobbie alig látott ki a pilótafülkéből a tönkrelőtt gépéből ömlő füst miatt, azért el-elkapott néhány villanást az odalent dúló mészárlásból. Az egyik lépegető lézerágyúja eltalálta, megsebesült, mozdulni is alig bírt a fájdalomtól, a hajója irányítása pedig emberfeletti kínt okozott. De ha csak addig sikerülne még kitartania, amíg visszaér a bázisra, talán talál egy orvosdroidot, és akkor…

De nem, nem hihette komolyan, hogy akár addig is kihúzza. Haldoklott – ebben most már biztos volt –, és a bajtársainak odalent az árkokban, nekik sem volt már sok hátra, hacsak valami csoda nem történik…

Veers tábornok, aki büszkén jelentett a birodalmi főhadiszállásnak, nem vette észre a feléjük repülő Zsivány Négyet.

– Vader nagyúr, jelentem, elértük a központi generátort. A védőpajzsot pillanatokon belül leromboljuk. Önök pedig megkezdhetik az inváziót.

Amint végzett a jelentéssel, Veers kikapcsolta a kommunikátort, az elektronikus irányzék után nyúlt, és a nézőkébe pillantva a szálkeresztet a központi generátorra irányította. A lépegető számítógépei is elvégezték a dolgukat; a két hajszálkereszt fedésbe került. Aztán minden ok nélkül, egyszerre csak eltűntek a kiírások a látómezejéből.

Veers tábornok megzavarodott, ellépett a célzóberendezéstől, és ösztönösen a pilótafülke egyik ablaka felé fordult. Rémületében összerezzent, amikor a lépegetőjével szemben egy füstöt okádó repülő tárgyat vett észre, amely nyílegyenesen feléjük tartott.

A többi pilóta is döbbenten látta a sebesen közeledő siklót, és tudták, nincs már idő, hogy eltérítsék az ormótlan lépegetőt.

– De hiszen ez… – kezdte az egyik pilóta.

Abban a szemvillanásban Hobbie égő gépe becsapódott a lépegető pilótafülkéjébe, akár egy kamikaze repülő, üzemanyaga azonnal felrobbant, láng-és törmeléktengerbe borítva a monstrumot. Egyetlen másodpercig még emberi sikolyok hallatszottak, aztán szilánkok röpködtek, végül az egész óriási gépezet a földre zuhant.

Talán ez a közeli detonáció volt az oka, hogy Luke Skywalker az ájulásból felriadva magához tért. Nehéz, kába fejét lassan fölemelte a hóból. Borzasztó gyöngének érezte magát, és a tagjai valósággal sajogtak a maró hidegtől. Hirtelen arra gondolt, hogy a fagyás talán már kárt is tett a teste szöveteiben. Reménykedett, hogy nem így van; nem sok kedvet érzett, hogy újra beáztassák abba a ragacsos baktamasszába.

Megpróbált felállni, de visszahanyatlott a hóba, és közben csak azért fohászkodott, nehogy észrevegye a lépegetők valamelyik pilótája. Kommunikátora adást jelzett, és Luke valahogy összeszedte magát annyira, hogy vételre állítsa a szerkezetet.

– Az előretolt egységek befejezték a visszavonulást – mondta egy hang a kommunikátorban.

Miféle visszavonulás?! Luke eltűnődött egy pillanatra. De hiszen akkor Leia és a többiek megmenekültek! Luke hirtelen úgy érezte, hogy a vérontás és annyi hű felkelő katona halála mégsem volt hiábavaló. Meleghullám öntötte el a testét, és végre sikerült fölemelkednie, aztán lassan bukdácsolva elindult az egyik távoli jégalakzat felé.

A föld alatti bázis hangárját újabb robbanás reszkettette meg, a mennyezet rései tovább tágultak, s a lehulló jégdarabok kis híján elborították a Millennium Falcont. Bármelyik pillanatban számítani lehetett rá, hogy beomlik az egész mennyezet. Úgy rémlett, a hangárban egyetlen biztonságos hely maradt, a teherhajó hasa alatti szűk terület; türelmetlenül kucorogva Csubakka itt várta kapitánya visszatértét. A vuki lassan már aggódni kezdett. Ha pillanatokon belül fel nem bukkan Han, a Falcon előbb-utóbb jégsírba fullad a záporozó tömbök halma alatt. De Csubakkát társa iránti hűsége visszatartotta attól, hogy egyedül meneküljön a teherhajóval.

Miközben a hangár remegése egyre fokozódott, Csubakka mozgást vett észre az egyik csatlakozó járatban. A torzonborz óriás hátravetette a fejét, és a hangár megtelt teli torkú üvöltéssel, miközben már látta is, hogy Han Solo feje megjelenik a bejáratot félig elzáró egyik jégbucka fölött, nyomában Leia hercegnővel és a kivételesen kissé ideges Szí Thripióval.

A hangártól nem túl messzire eközben már birodalmi rohamosztagosok özönlötték el az elhagyott folyosókat, az arcukat fehér sisak és fehér hóellenző takarta. Közöttük volt a vezérük is, ez a fekete köpönyeges alak, aki körbepillantva szemügyre vette az összevissza romhalmazt, ami az imént még a felkelők hothbéli bázisa volt. Darth Vader fekete sziluettje élesen elvált a hófehér falak, mennyezet és padlózat alkotta háttértől. Ahogy jött ott előre a fehér katakombák mélyében, méltóságteljesen félrelépett a mennyezetből lezuhanó egyik jégtömb útjából. Aztán ment tovább, és olyan hatalmasakat lépett, hogy a katonáinak futásnak kellett eredniük, ha tartani akarták vele a lépést.

A csészealj formájú teherhajóból előbb mély hangú, majd egyre sivítóbb dübörgés tört elő. Han Solo ott ült a Millennium Falcon vezérlőpultjánál, és végre otthon érezte magát. Gyors mozdulatokkal egymás után nyomta meg a különböző kapcsolókat, és várta, hogy a műszerfalon felvillanjon a fénypontok ismerős mozaikja, de a kontrollfények közül csak némelyik működött.

Csubakka ugyancsak észrevette, hogy nincs minden rendjén, és izgatottan elvakkantotta magát, Leia közben egy másik műszerrel volt elfoglalva, amely szintén nem működött.

– Hát ez meg mi, Csubi? – kérdezte Han aggódva.

A vuki egyértelműen borúlátó vakkantással válaszolt.

– Talán ha kiszállnék, és segítenék tolni? – csattant föl Leia hercegnő, aki most már komolyan arra gondolt, hogy talán csak a rozsda tartja össze ezt az egész ócskavasrakást.

– Csak semmi aggodalom, fenség. Mindjárt beindítom.

Csörömpölve megjelent Szi Thripio, és hevesen hadonászva megpróbálta magára vonni Han figyelmét.

– Uram – kockáztatta meg a droid –, épp azon tűnődtem, vajon szabadna-e… – De optikai szenzorai érzékelték a rámeredő arcon gyülekező ráncokat, ezért így fejezte be: – Bár tulajdonképpen nem is olyan sürgős.

A Darth Vader nyomában loholó birodalmi rohamosztagosok mennydörgésszerű robajjal nyomultak előre a felkelőbázis jégfolyosóin. Tovább fokozták az iramot, amikor meghallották a fojtott dübörgést a jéghegy gyomrából. Vader alakja enyhén megfeszült, amikor a hangárba lépve megpillantotta a Millennium Falcon oly jól ismert, csészealj formájú tömegét.

Közben az ütött-kopott teherhajó belsejében Han Solo és Csubakka lázasan igyekeztek mozgásra bírni a járművet.

– Jóságos ég, ezzel a rozsdás kasznival az életben nem jutunk túl a blokádon! – sopánkodott Leia hercegnő.

Han úgy tett, mint aki semmit se hallott. Inkább a Falcon műszereivel babrált, és erőlködött, hogy megőrizze a nyugalmát, ha már az útitársnőjét cserbenhagyta az övé. Rendületlenül nyomogatta a kapcsológombokat a műszerfalon, mit sem törődve a hercegnő megvető pillantásaival. Hát persze, Leia nyilván nem bízik benne, hogy ez az innen-onnan összeszedett pótalkatrészekből és ócskavaslemezekből összetákolt bádogtányér képes lesz egy darabban maradni, még ha véletlenül sikerülne is túljutniuk a blokádon.

Han megnyomott egy gombot a belső hírközlőn.

– Csubi… most próbáld! – Aztán Leiára kacsintva hozzátette még: – Az öreglány még fog szolgálni egy-két meglepetéssel.

– Hát, szó se róla, tényleg meglepne, ha beindulna.

Mielőtt Han egy frappáns válasszal vághatott volna vissza, a Falcon váratlanul megremegett egy odakint elsütött birodalmi lézerpuska lövésétől. A pilótafülke ablakaiból mindannyian látták, hogy egy birodalmi rohamosztag kibiztosított fegyverekkel a kézben megjelenik a hangár túlsó végében. Han tudta, hogy a Falconhorpadt fémköpenye ezekkel a kézifegyverekkel még csak-csak megbirkózik, de azzal a néhány rakétavető-forma nehézfegyverrel, amit a birodalmiak sietve igyekeztek felállítani, már aligha.

– Csubi! – üvöltötte Han torkaszakadtából, miközben hamar becsatolta magát a pilótaülésbe. A mögötte levő navigátori helyre eközben becsatolta magát egy szemlátomást igen kedvetlen fiatal hölgy.

Odakint a hangárban a rohamosztagosok katonás hatékonysággal végezték a méretes löveg összeszerelését. A hátuk mögött lassan szétcsúsztak a hangár ajtószárnyai. A Falcon alján előbújt a hajó egyik nagy tűzerejű lézerágyúja, körbefordult, és célba vette a rohamosztagosokat.

Hannak haladéktalanul cselekednie kellett. Habozás nélkül tüzet nyitott a lézerágyúból, és halálos erejű sugáradagot lövellt a célba vett rohamosztagosokra. A robbanás nagy ívben szórta szét vértbe bújtatott hulláikat a hangár padlózatán.

Csubakka viharzott be a pilótafülkébe.

– Nincs más hátra, adjuk rá az indítást! – jelentette ki Han. – Aztán majd csak lesz valahogy.

A vuki begyömöszölte szőrös atlétatermetét a másodpilóta székébe, miközben az ablak előtt, épp az ő oldalán, újabb lézerlövedék robbant. Dühösen felordított, aztán nekiesett a kapcsolóknak, és a Falcon gyomrából egyszerre csak felhangzott a hajtóművek régen várt dübörgése.

A koréliai vigyorogva a hercegnő felé fordult, és a szemében amolyan na-ugye-megmondtam-én kajánság villant fel.

– Egy szép napon majd – mondta a hercegnő gyöngéd utálattal – kiderül, hogy maga se tévedhetetlen, és én szívből remélem, hogy akkor ott leszek, hogy lássam.

Han nem felelt, csak elmosolyodott, aztán a másodpilótájához fordult.

– Adj neki! – kiáltotta.

A jókora teherhajó hajtóművei fülhasogatóan bömböltek. A farokrészből tüzes mennykő csapott ki, és a nyomában szempillantás alatt minden szétolvadt. Csubakka eszeveszetten nyomogatta a kapcsolókat, és közben a szeme sarkából figyelte, ahogy a jégfalak elhúznak a kiemelkedő teherhajó mellett.

Az utolsó pillanatban, épp mielőtt felemelkedtek volna, Han még látta, hogy a rohamosztagosokhoz futva megérkezik az erősítés. A nyomukban megjelent egy baljóslatú óriás tetőtől talpig feketébe öltözött alakja. Aztán már csak valami tejszerű derengés látszott, majd a milliárdnyi szikrázó csillag.

Amikor a Millennium Falcon kiemelkedett a jéghangárból, röptét észlelték lentről is: Luke Skywalker parancsnok, aki most mosolyogva fordult oda Wedge-hez és a tatlövészéhez.

– Legalább Hannak sikerült elmenekülnie. – Aztán mindhárman elindultak várakozó X-szárnyú vadászgépeik felé. Amikor a közelükbe értek, kezet ráztak, és ki-ki beszállt a maga hajójába.

– Sok szerencsét, Luke! – szólt Luke után Wedge, amikor elváltak. – Viszontlátásra a találkahelyen!

Luke visszaintett válaszul, aztán elindult a maga X-szárnyú vadászgépéhez. Ahogy ott állt a helyenként fejmagasságig felhalmozódott hó-és jégtörmelékben, megrohanta a magány érzése. Teljesen egyedül érezte magát most, hogy Han is elment. És ami még ennél is rosszabb, Leia hercegnő is az ismeretlen messzeségben járt; ki tudja, talán már egy másik naprendszerben…

Aztán a kietlen semmiből váratlanul felharsant egy ismerős fütty.

– Artu! – kiáltott föl Luke. – Hát te vagy az? – Kényelmesen elhelyezkedve az R2-esek számára fölszerelt aljzaton, ott ült az aprócska, hordó formájú droid, és kíváncsian forgatta fejét a hajó tetején. Észrevette a közeledő alakot, és megkönnyebbülten füttyentett, amikor beépített számítógépe tájékoztatta, hogy Luke az. A fiatal parancsnok úgyszintén megörült, amikor szembetalálkozott ezzel a droiddal, amely már oly sok korábbi kalandjára kísérte el.

Luke felkapaszkodott a pilótafülkébe, elhelyezkedett a műszerek mögött, és közben hallotta, hogy Wedge vadászgépe dübörögve felszáll, és elhúz a találkozóhely irányába.

– Kapcsold be a hajtóműveket, és hagyd abba az aggódást. Nemsokára mi is felszállunk – mondta Luke a droidnak, mintegy feleletül Artu ideges csipogására.

Luke járműve hagyta el utolsóként a bolygót, amely egy igen rövid ideig a Birodalom zsarnoksága ellen küzdő forradalmi erők titkos bázisa volt.

Darth Vader, mint valami hollófekete fantom, szapora léptekkel járta be a felkelők jégerődjének romjait; a kíséretében levő katonák futni kényszerültek, ha tartani akarták vele a lépést. Ahogy mentek előre a járatokban, hátulról futva beérte őket Piett admirális.

– Tizenhét hajót szétlőttünk – jelentette a sötét nagyúrnak. – Nem tudjuk, hánynak sikerült megszöknie.

Vader csak úgy mentében, hátra se fordulva odavetette neki a maszkja mögül:

– És a Millennium Falcon?

Piett nem válaszolt rögtön. Nem bánta volna, ha erről a kérdésről nem esik most szó.

– A radarjaink most is rajta vannak – felelte végül egy kissé megszeppenten.

Vader most megállt, szembefordult az admirálissal, teljes testével föléje magasodva a rémült tisztnek. Piett úgy érezte, hogy hirtelen eláll a szívverése, és amikor a sötét nagyúr ismét megszólalt, a hangja semmi kétséget sem hagyott afelől, hogy milyen sors vár azokra, akik esetleg nem teljesítik maradéktalanul a parancsait. – Fogja el végre azt a hajót! – sziszegte.

Ahogy a Millennium Falcon a szabad űr felé száguldott, a jégbolygóból egyre zsugorodó, halvány pont látszott már csak. Nemsokára meg sem lehetett különböztetni a milliónyi más, sziporkázó csillagtól.

De a Falcon nem egyedül haladt ezen az űr mélyébe vezető ösvényen. A nyomában ott jött a birodalmi flotta egy része, köztük az Avenger csillagrombolóval és vagy féltucatnyi Tie vadásszal. A vadászgépek a hatalmas és lassú mozgású romboló előtt haladtak, és egyre jobban megközelítették a szökni próbáló Millennium Falcont.

Csubakka még a Falcon dübörgő hajtóműveit is túlüvöltötte. A hajó lassanként hánykolódni kezdett, ahogy a felzárkózó vadászgépek lövései egyre közelebb robbantak.

– Jól van már, jól van, én is látom őket! – kiáltott vissza neki Han. Minden ügyességére szüksége volt, hogy irányban tartsa a hajóját.

– Kiket lát? – kérdezte Leia.

Han kimutatott az űrbe, két szokatlanul fényes pontra.

– Újabb két csillagromboló, és egyenesen felénk tartanak.

– Boldog vagyok, hogy ennyire fején találta a szöget, amikor azt mondta az imént, hogy semmi baj sem lesz – mondta a hercegnő egy árnyalatnyi gúnnyal a hangjában –, már épp kezdtem aggódni.

A hajót hevesen dobálták a vadászgépekről leadott lövések, úgyhogy a pilótafülkébe lépő Thripiónak minden erejét össze kellett szednie, hogy fel ne boruljon. Fémteste kongva ütődött a falaknak, ahogy Han felé igyekezett.

– Uram – kezdte mintegy próbaképpen –, épp azon gondolkoztam…

– Vagy befogod a szád, vagy én fogom be neked – intette a droidot egy fenyegető pillantás kíséretében Han. Thripio nyomban az első lehetőség mellett döntött.

Még mindig a kapcsolókkal küszködve, hogy a pályáján tartsa a Millennium Falcont, a pilóta most a vukihoz fordult.

– Csubi, hogy bírja a védőpajzs?

A másodpilóta elfordított a feje fölött egy kapcsolókart, és feleletképp vakkantott egyet, amit Solo megnyugtató váteszként értékelt.

– Helyes – mondta Han. – Fénysebesség alatt lehet, hogy gyorsabbak nálunk, de azért akad még egy-két trükk, hogy lerázzuk őket. Kapaszkodjatok! – A koréliai váratlanul meredek szögben elfordította a hajót.

A két birodalmi csillagromboló már majdnem lőtávolon belülre ért; az üldöző vadászok és az Avenger is veszélyes közelségbe került. Han úgy érezte, nincs más választása, mint hogy kilencven fokban zuhanórepülésbe vigye a Falcont.

Amikor a hajó hirtelen előrebukott, Leiának és Csubakkának is meglódult a gyomra. Szegény Thripiónak is gyors belső kiegyenlítésre volt szüksége, hogy fémlábai alól ki ne fusson a padló.

Han észrevette, hogy a társai valami őrült csillagközi cowboynak nézik, amiért erre a nyaktörő pályára irányította a hajóját. Pedig neki nagyon is pontos elképzelése volt. Most, hogy a Falcon egyszerre csak eltűnt közülük, a két csillagromboló és az Avenger frontálisan egymásnak tartottak. Hannak nem maradt más dolga, mint hogy kényelmesen hátradőljön, és figyelje az eseményeket.

Mindhárom csillagromboló belsejében vijjogni kezdtek a szirénák. Ezeket a nehézkes, masszív hajókat nem ilyen fürge manőverek végrehajtására építették. Az egyik romboló lomhán kitért balra, hogy kikerülje az Avengert. Balszerencséjére azonban fordulás közben nekiütközött a vele párhuzamosan repülő másik rombolónak, végigszántotta az oldalát, amitől mindkét repülő erőd hevesen megremegett. A sérült rombolók fokozatosan sodródni kezdtek az űrben, miközben az Avenger tovább folytatta az üldözést, egy pillanatra sem tévesztve szem elől a Millennium Falcont és láthatóan agyalágyult pilótáját.

Kettővel megvolnánk, gondolta Han. De még mindig ott sündörgött négy Tie vadász a Falcon fara mögött, és egy csöppet sem takarékoskodtak a lézertűzzel; de Han úgy érezte, elbánik ezekkel is. A hajót ide-oda vetette a szüntelen lövöldözés, és Leiának bizony alaposan kellett kapaszkodnia, hogy ki ne röpüljön az üléséből.

– Ettől egy kicsit lehiggadtak! – ujjongott Han. – Csubi, készülj föl, mindjárt átlépjük a fénysebességet. – Egy pillanatnyi vesztegetni való idejük sem maradt, a lézertűz egyre erősödött, és a Tie vadászok pilótái kis híján bekukucskálhattak volna már az ablakon.

– Rettentő közel vannak – figyelmeztette Leia, hogy végre ismét szóhoz jutott.

Hannak huncut fény vibrált a szemében, amikor a lányra nézett.

– Igazán? Akkor ezt figyelje!

Han előrenyomta a hiperűrsebesség-kapcsoló fogantyúját, mert alig várta már, hogy eltűnjenek onnét, meg hogy végre imponálhasson a hercegnőnek a talpraesettségével meg a hajója fantasztikus képességeivel. De a világon semmi sem történt! A csillagok, amelyeknek mostanra elmosódó fénycsíkokká illett volna változniuk, mozdulatlanul álltak a helyükön. Itt valami nagyon nem volt rendjén.

– Mit figyeljek? – kérdezte Leia türelmetlenül.

Válasz helyett Han másodszor is nekiesett a fénysebesség-kapcsolónak. És most sem történt semmi!

– Az a gyanúm, bajban vagyunk – motyogta. A torka elszorult. Tudta, hogy a „baj” enyhe kifejezés.

– Ha szabad megjegyeznem, uram – próbálkozott újfent Thripio –, én már korábban észrevettem, hogy az egész parafényrendszer hasznavehetetlen.

Csubakka hátravetette a fejét, és fülsértő, fájdalmas ordítást hallatott.

– Jól nézünk ki! – értett egyet Han.

Körös-körül egyre sűrűsödtek a becsapódó lézerlövedékek. És a Millennium Falcon nem tehetett mást, mint hogy folytatja az utat a lehető legnagyobb fény alatti sebességén, egyre mélyebben a fekete űrbe, nyomában egy raj Tie vadásszal és egy gigantikus birodalmi csillagrombolóval.

HETEDIK FEJEZET

Luke Skywalker, ahogy lassan zsugorodni látta maga mögött a hó és jég bolygóját, X-szárnyú vadászgépe hordfelületeit egymásba tolta, és a karcsú gép most már két szárnyon repült tovább.

A fiatal parancsnok repülés közben gondolatban visszaidézte az elmúlt néhány nap eseményeit. Most volt rá ideje, hogy alaposan megfontolja Ben Kenobi titokzatos szavait, végiggondolja barátságát Han Solóval és azt a felemás, törékeny kapcsolatot, amely Leia Organához fűzte. Ahogy így sorra vett mindenkit, aki közel állt hozzá, hirtelen elhatározásra jutott. Még egyszer hátrapillantott a parányira zsugoró jégbolygóra, és érezte, nincs többé visszaút.

Luke megpöckölt néhány kapcsolót, és meredek fordulóba döntötte az X-szárnyú gépet. Elmerülten nézte a szeme előtt elforduló csillagos űrt, ahogy a hajója csúcssebességen szállva új irányba indult. Aztán ismét egyenesbe hozta a gépet, és akkor Artu füttyögni és csipogni kezdett, még mindig a számára beszerelt aljzatban gubbasztva.

A Luke hajójába épített miniatűr számítógép fordítani kezdte a droid elektronikus füttyögését, a szöveg megjelent a műszerfal egyik kijelzőjén.

– Nincs semmi baj, Artu – válaszolta neki Luke, miután elolvasta a szöveget a képernyőről.

– Nem – felelte Luke –, nem csatlakozunk a többiekhez.

Artu meghökkent a hír hallatán, és nyomban csikorgó zörejekkel válaszolt.

– A Dagoba-rendszerbe megyünk – tájékoztatta őt Luke. A droid megint csippantott egyet, és közben kiszámította az X-szárnyú üzemanyag-tartalékát.

– Elég lesz az energia.

Artu ezúttal hosszabban válaszolt: egy sor dallamosan harsonázó hangot hallatott.

– Semmi szükség sincs ott ránk – válaszolt neki Luke erre a kérdésre is, ami most a felkelők tervezett randevújára vonatkozott.

Artu erre csipogott egy emlékeztetőt Leia hercegnő parancsáról.

– Hát én pedig felülbírálom azt a parancsot! – kiáltott fel ingerülten a fiatal pilóta. – És most aztán csend legyen!

A kis droid elhallgatott. Luke végül is parancsnok volt a felkelők szövetségében, és ebbéli minőségében érvényteleníthetett parancsokat. Épp néhány kisebb igazítást végzett a műszereken, amikor Artu ismét csicseregni kezdett.

– Igen, Artu – sóhajtott Luke.

A droid ezúttal igen halk neszeket hallatott, láthatóan gondosan megválasztva minden csippantást és füttyöt. Nem akarta fölbosszantani Luke-ot, de a számítógépe fontos észleleteket jelzett, amelyekről tájékoztatni kellett a parancsnokot.

– Természetesen, Artu, én is tudom, hogy a Dagoba-rendszer egyetlen hajózási térképünkön sincs rajta. De azért ne izgasd magad. Ott van a helyén.

Újabb aggályoskodó fütty volt a válasz.

– Igen, biztos vagyok a dolgomban – mondta az ifjú, igyekezve megnyugtatni mechanikus társát. – Bízzál bennem.

Nem tudni, vajon Artut meggyőzték-e a műszereknél ülő emberi lény válaszai, mindenesetre beérte egy jámbor kis sóhajjal. Egy ideig néma csendben várt, mintha gondolkozna. Aztán ismét csipogni kezdett.

– Nos, Artu?

A droid most még óvatosabban fogalmazott, mint az előbb – mondhatni tapintatosan. Artu láthatóan vigyázott, nehogy megsértse azt az embert, akire rábízta a sorsát. De vajon ki lehet-e zárni annak a lehetőségét – fontolgatta a droid –, hogy az ember agya fölmondta a szolgálatot? Végtére is épp elég sokáig hevert ott a Hoth hómezein. Vagy talán – mérlegelt egy másik eshetőséget Artu – az a wampa jéglény nagyobbat ütött a fejére, mint ahogy Tuvan-bi gondolta…?

– Nem – válaszolta Luke –, nem fáj a fejem. Nagyszerűen érzem magam. Miért kérded?

Artu ravaszkásan ártatlan füttyel felelt.

– Nem, nem vagyok álmos, nem vagyok kába. Már a hegek is eltűntek.

A következő fütty kérdő hangsúlyba kunkorodva emelkedett.

– Nem, fölösleges, Artu. Egyelőre hagyom még kézi vezérlésen.

Erre már csak egy utolsó nyüszítéssel felelt a tömzsi kis droid, ami egy megvert kutya vinnyogására emlékeztette Luke-ot, akit mellesleg komolyan mulattatott, hogy Artu ilyen mélyrehatóan törődik az egészségével.

– Bízzál bennem, Artu – mondta Luke egy csöndes mosollyal. – Tudom, hogy hová megyünk, és légy nyugodt, épségben meg is érkezünk. Nincs már messze.

Han Solo teljesen kétségbeesett. A Falconnak még mindig nem sikerült leráznia sem a négy üldöző Tie vadászt, sem a nyomukba szegődött hatalmas csillagrombolót.

A kapitány lerohant a raktérbe, és hanyatt-homlok nekifogott, hogy megjavítsa a bedöglött hiperhajtóművet. De a Falcont szünet nélkül dobálták a vadászgépekből leadott lövések robbanásai, és ilyen körülmények között szinte lehetetlen volt elvégezni a nagy körültekintést igénylő, aprólékos javítási munkát.

Han pattogó utasításokat osztogatott a másodpilótájának, aki a kapott parancsok szerint sorban ellenőrizte a berendezéseket.

– Vízszintes segédhajtómű?

A vuki vakkantott. Szerinte rendben volt.

– Alluviális égésszabályozó?

Újabb vakkantás. Az is a helyén volt.

– Csubi, hozd ide nekem a hidrokulcsot!

Csubakka futva hozta a szerszámokat. Han megragadta a csavarkulcsot, aztán megállt, és hűséges vuki barátjára nézett.

– Nem tudom, ezúttal hogyan mászunk ki a pácból – vallotta meg neki bizalmasan.

Bang! – visszhangzott abban a pillanatban egy hatalmas ütés a Falcon oldalán, amitől a hajó hevesen megbillent. Csubakka izgatottan vakkantott. Han megszédült az ütés erejétől, a csavarkulcs kirepült a kezéből. Amikor visszanyerte az egyensúlyát, a lármát túlüvöltve Csubakkára ordított:

– Ez nem lézersugár volt! Valami komoly találat érte a hajót!

– Han! Han! – Leia hercegnő kiáltozott neki a pilótafülkéből. Egészen magánkívül volt. – Azonnal jöjjön ide!

Mint akit puskából lőttek ki, Han és Csubakka úgy rohant előre a pilótafülkébe. Amikor kinéztek az ablakon, elállt a lélegzetük.

– Aszteroidák!

Ameddig elláttak, hegy nagyságú szikladarabok röpködtek körös-körül az űrben. Mintha nem lenne elég bajuk azokkal az átkozott birodalmi üldöző hajókkal!

Han nyomban visszaült a helyére, és ismét átvette a Falcon irányítását. Másodpilótája is begyömöszölte magát a szomszédos pilótaülésbe, amikor az eddigieknél is irdatlanabb aszteroida húzott el odakint, közvetlenül a hajó orra előtt.

Han érezte, hogy okvetlenül meg kell őriznie a hidegvérét, másképp talán már csak perceik vannak hátra:

– Csubi – szólt oda a vukinak –, vedd az irányt kettő-hét-egynek.

Leiának tátva maradt a szája. Pontosan tudta, mit jelent Han iménti utasítása, és teljesen elképedt a vakmerő tervtől.

– Csak nem akar egyenesen belerohanni az aszteroidamezőbe? – kérdezte Hantól, reménykedve, hogy az előbb félreértette a parancsot.

– Egy percig se aggódjon, erre aztán biztosan nem jönnek utánunk! – kiáltotta oda neki Solo kárörvendően.

– Ha szabadna emlékeztetnem önt, uram – buzgólkodott Thripio, igyekezve az ésszerűség nevében befolyást gyakorolni a pilótára –, az aszteroidamezőben való sikeres navigálás esélye körülbelül egy a kétezer-négyszázhatvanhéthez.

Úgy rémlett, senki se figyel rá.

– Nézze – mondta Solónak savanyúan Leia hercegnő –, fölösleges vakmerősködnie csak azért, hogy imponáljon nekem. – Még be sem fejezte, amikor újabb aszteroida puffant a hajó oldalán.

Han nagyszerűen szórakozott, és úgy döntött, hogy elengedi a füle mellett az iménti vádaskodást.

– Kapaszkodjon jó erősen, szívem – mondta nevetve, és még jobban megmarkolta a kapcsolókarokat. – Mert most istenigazában repülni fogunk!

Leiának megrándult az arca, aztán közönyt tettetve jó erősen hátrafeszítette a testét az ülésben.

Szi Thripio, aki még egyre számításokat mormolt, hirtelen elharapta szintetikus emberi hangját, amikor a vuki feléje fordult, és mérgesen rámordult.

De Han mindebből semmit se vett észre, csak a tervével volt elfoglalva. Tudta, hogy beválik; be kellett válnia – nem volt más választásuk. Megállás nélkül záporozott feléjük a kőzivatar, és Han inkább az ösztöneire, semmint a műszereire támaszkodva irányította a hajóját. Gyors pillantást vetett a nyomkövető ernyőkre, és látta, hogy a Tie vadászok meg az Avenger még nem hagytak fel az üldözéssel. Sebaj, szép kis birodalmi temetés lesz, gondolta Han, miközben ide-oda manőverezett a Falconnal a szembejövő sziklák között.

Most egy másik kijelzőre nézett, és kajánul elmosolyodott, amikor látta, hogy az egyik aszteroida teljes erővel nekiütközik egy Tie vadásznak. A képernyőn felvillanó fény jelezte a robbanást. Ezen nem lesznek túlélők, gondolta Han.

A Falcont üldöző Tie vadászok pilótái a Birodalom legjobb harci repülői voltak. De Han Solóval ők sem versenyezhettek. Vagy mégsem voltak elég ügyesek, vagy elég őrültek nem voltak. Mert csakis egy őrült lehetett képes arra, hogy ilyen öngyilkos módon egy aszteroidamező kellős közepébe kormányozza a hajóját. Őrültek voltak, vagy sem, nem volt más választásuk ezeknek a pilótáknak, mint hogy egy pillanatra se szakadjanak le a menekülő Falcontól. Mert egy dolog felől nem lehetett kétségük: inkább a hősi halál ebben a sziklazivatarban, mint hogy sötét gazdájuk elé állva kelljen jelenteniük kudarcukat.

A legnagyobb a birodalmi csillagrombolók között királyi méltósággal haladva elhagyta a Hoth légkörét. Oldalán két másik csillagromboló haladt, s a csoportot kisebb hadihajók egész raja fogta körül védelmezően.

A középső rombolón Piett admirális ott ácsorgott Darth Vader meditációs kamrája előtt. A cápapofához hasonlatos felső rész most lassan fölemelkedett, és Piett megpillantotta odabent az árnyékban álló, köpönyeges gazdáját.

– Uram – szólalt meg tiszteletteljes hangon Piett.

– Jöjjön be, admirális!

Piett admirális fölöttébb kényelmetlenül érezte magát, ahogy belépett ebbe a gyéren megvilágított szobácskába, a Szith sötét nagyurának a színe elé. Gazdájának csak a körvonalai sejlettek föl a félhomályban, és Piett inkább sejtette, mint látta, amint valami bonyolult mechanikus manipulátor elhúzott egy lélegeztetőcsövet Vader fejétől. Megborzongott, amikor ráeszmélt, hogy alighanem ő az első élő ember, aki a gazdáját maszk nélkül látja.

Hátborzongató látvány volt. Vadert, aki a hátát fordította Piett felé, tetőtől talpig éjfekete öltözet fedte, de kivert, fekete bőrövvel borított nyaka fölött kivillant takaratlan feje. Az admirális ugyan megpróbált félrenézni, de valami morbid kíváncsiság arra késztette, hogy megbámulja ezt a szőrtelen, halálfejszerű koponyát. A fejbőrt megszámlálhatatlanul sok heg borította, amelyek mint a piócák tekeregtek ide-oda Vader hullaszínű bőrén. Piettnek hirtelen felötlött, hogy ki tudja, milyen magas árat fog fizetni még ezért a sosem látott látványért. De akkor a gépkezek megragadták a fekete sisakot, és gyöngéden rátették a sötét nagyúr fejére.

Most, hogy a sisakja a helyére került, Darth Vader megfordult, hogy meghallgassa admirálisa jelentését.

– Az üldözésre kiküldött hajóink befogták a Millennium Falcont, uram. A hajó ezután behúzódott egy aszteroidamezőbe.

– Nem érdekelnek az aszteroidamezők, admirális – mondta Vader, és lassan ökölbe szorult a keze. – A hajót akarom, nem kifogásokat. Mennyi időre van még szüksége, hogy elém hozza a Millennium Falcont és Luke Skywalkert?

– Nem sokra, Vader nagyúr – felelte az admirális, és remegett a félelemtől.

– Helyes, admirális – mondta vontatottan Darth Vader… – tehát hamarosan.

A Millennium Falcon felé két gigantikus aszteroida közeledett viharos gyorsasággal. A hajó pilótája merészen bedöntötte a Falcont; a hajó meredek ívben ki is tért a két aszteroida útjából, csak hogy kis híján összeütközzön egy harmadikkal.

Miközben a Falcon az előbbihez hasonló manőverek sorával hol kibújt az aszteroidamezőből, hol meg ismét belemerült, a sarkában még mindig ott jött a kőzáporban kanyarogva három Tie vadász. A három közül az egyik oldalát váratlanul végigszántotta egy idomtalan sziklatömb, s a végzetesen irányát vesztett gép pörögve vágódott ki a feneketlen űrbe. A megmaradt két Tie vadász azonban folytatta az üldözést, nyomukban az Avenger rombolóval, amely lézerágyúival igyekezett szétrobbantani a feléje szálló nagyobb kőtömböket.

Han Solo látta az üldöző hajókat, amikor ismét megdöntötte a Falcont, hogy elhúzzon egy újabb szembejövő aszteroida alatt, aztán visszahúzta a hajót abba a kicsit féloldalas helyzetbe, amelyben eddig is repült. De a Millennium Falcon ezzel még nem menekült meg a veszélyből. A teherhajó oldalánál még most is tucatjával röpködtek a kövek. Az egyik kisebb kődarab harsány kongással pattant le a hajó oldaláról, szörnyen megijesztve Csubakkát; még Thripio is a szemlencséi elé kapta egyik bronzkezét.

Han Leiára pillantott, és látta, hogy a nő kővé dermedt arccal mered a záporozó aszteroidákra. Han úgy látta, legszívesebben sok ezer mérföldre lenne innen.

– Nos – mondta Han –, nemrégiben azt mondta, szeretne ott lenni, amikor egyszer tévedek.

– Visszavonom – mondta a hercegnő feléje sem nézve.

– Ejha, a csillagromboló csökkentette a sebességét! – jelentette be Han, miután elolvasta a számítógép kiírásait.

– Örülök – felelte Leia röviden.

A kinti látvány még mindig vigasztalan volt: csak kő és kő.

– Porrá őrölnek bennünket, ha még sokáig itt maradunk ebben a mezőben – jegyezte meg Han.

– Ennek nem örülnék – vetette ellen szárazon a hercegnő.

– Muszáj kijutnunk ebből a zuhanyból.

– Szerintem is.

– Hát akkor megpróbálok közelebb húzódni az egyik nagyobb darabhoz – tette hozzá Han.

Ezzel viszont már nem értett egyet a nő.

– Közelebb?! – kiáltott föl Thripio, és az égnek emelte mindkét fémkarját. Gépi agya sehogyan sem tudta feldolgozni a hallóérzékelői által továbbított információt.

– Közelebb! – ismételte Leia is hitetlenül.

Csubakka elképedten nézett a főnökére, és vakkantott egyet.

Hármuk közül egyikük sem értette, hogy kapitányuk, aki kockára tette az életét, hogy megmentse őket, most miért akarja megölni mindannyiukat! Han átkígyózott hajójával néhány kisebb aszteroida között, aztán célba vett egyet, amely akkora volt, mint egy hold.

Kisebb kövek valóságos felhője csapódott neki az aszteroidaóriás érdes felszínének, éppen abban a pillanatban, amikor a Millennium Falcon, az uralkodó két üldöző Tie vadászával a nyomában, közvetlen közelben elrepült az aszteroida fölött. Olyan volt a hatás, mintha egy kisebb bolygó felszíne fölött suhantak volna el, amely kopár volt és élettelen.

Han Solo csak profiktól látható precizitással most egy újabb gigászi kőhegy felé irányította a hajóját, aminél nagyobbat egész útjukon nem láttak. Minden ügyességét összeszedve, amely méltán tette ismertté a nevét az egész galaxisban, úgy manőverezett a Falconnal, hogy a halálosan lebegő sziklatömb közéjük és üldözőik közé került.

Nem látszott más, csak egy rövid, káprázatos villanás, aztán az is kihunyt. A két szétroncsolódott Tie vadász maradványai pörögve szétszóródtak a feketeségbe, a hihetetlen méretű aszteroida pedig – hajszálnyit sem térve el eredeti pályájától – folytatta az útját.

Han úgy érezte, a bensőjét fényözön árasztja el, ugyanolyan, mint ami az előbb a fekete űrt világította be. Csöndes diadallal elmosolyodott magában.

Aztán észrevett egy ábrát a műszerfala fő képernyőjén, és oldalba bökte másodpilótáját.

– Amott – mutatott Han az ábrára. – Csubi, nézd meg, mit mond a számítógép. Nem is volna rossz.

– Mi az? – kérdezte Leia.

A Falcon pilótája elengedte a füle mellett a kérdést.

– Igen, pompásan megfelelne – mondta.

Ahogy ott suhant a Falcon, közel az aszteroida felszínéhez, Han lepillantott a göröngyös talajra, és a szeme megállapodott egy árnyékos bemélyedésen, amely innen föntről hatalmas kráternak tetszett. Han lejjebb ereszkedett a Falconnal, közvetlenül a felszínig, aztán huss! – egyenesen berepült a kráterba; a bordaszerűen ívelt katlanfalak egyszerre csak körülfogták a hajót.

És még mindig üldözte őket két Tie vadász, megállás nélkül tüzeltek a lézerágyúikból, és igyekeztek pontosan utánozni Solo minden manőverét.

Han Solo tudta, hogy még ravaszabbnak és még merészebbnek kell lennie, ha meg akar szabadulni ettől a két fejvadásztól. A monitorján észrevett egy szűk szurdokot; oldalra döntötte a Millennium Falcont. A hajó elhúzott oldalirányba, és berepült az égre törő falú, sziklás vágatba.

Várakozása ellenére a két Tie vadász követte. Az egyik még szikrát is vetett, amikor fémburka végigsúrolta a sziklafalat.

Han jobbra-balra döntögetve a hajóját csak ment előre a szűk vágatban. A háta mögött egy pillanatra kivilágosodott a fekete égbolt, amikor a két Tie vadász egymásnak ütközött, aztán a sziklás árok fenekének csapódva felrobbant.

Han csökkentette a sebességet. Még mindig nem érezhette magát biztonságban a birodalmi vadászoktól. Körülkémlelve a kanyonban, észrevett valami sötétet, egy ásítozó barlangszájat a kráter fenekén, amely elég nagynak látszott, hogy el tudja rejteni a Millennium Falcont – talán. Ha meg nem, azt hamarosan megtudják.

Han egészen lelassította a hajót, és behúzódott a barlangbejáratba, áthaladt egy tágas alagúton, amelyről azt remélte, hogy eszményi búvóhelyül szolgál majd. Mélyet sóhajtott, amikor hajóját végre körülfogták a barlang árnyai.

A Dagoba bolygó légköréhez egy aprócska X-szárnyú gép közeledett.

Ahogy közelebb ért a bolygóhoz, Luke Skywalker a vastag felhőtakaró résein át megpillantotta az ívben hajló felszín egy darabkáját. A bolygó egyetlen hajózási térképen sem szerepelt, gyakorlatilag senki sem tudott róla. Luke valamiképp odatalált, maga sem tudta, miképp, s abban sem volt biztos, hogy a hajóját egyedül az ő keze irányította az űrnek ebbe az eldugott zugába.

Artu Detu ott lovagolt rendületlenül Luke X-szárnyú gépének a hátán, az elsuhanó csillagokat figyelte, és aztán közölte az észrevételeit Luke-kal a számítógép-kijelző segítségével.

Luke most is leolvasott valamit a képernyőn megjelenő fordításból.

– Igen, ez már a Dagoba, Artu – felelte a kis droidnak, aztán kinézett a pilótafülke ablakán, miközben vadászgépe megkezdte a süllyedést a bolygó felszíne felé. – Elég barátságtalanul néz ki, ugye?

Artu csippantott egyet, és még egyszer utoljára megpróbálta gazdáját visszatéríteni valami ésszerűbb pályára.

– Ugyan – felelt neki Luke –, eszem ágában sincs megváltoztatni a döntésemet. – Végignézett a kijelzőkön, és egy kicsit ideges lett. – Városnak, gépi civilizációnak semmi nyoma. De élőlények azért vannak bőven. Amott, előttünk odalent, ott is mozog valami.

Artu is nyugtalankodott, aminek hangot is adott egy aggódó kérdés erejéig.

– Igen, meg vagyok győződve róla, hogy a környék droidok számára is teljesen biztonságos. Volnál szíves végre lehiggadni? – Luke kezdett mérges lenni. – Egyelőre várjuk ki, hogy mi történik.

Luke hallotta, hogy a pilótafülke hátuljában valami elektronikusan nyögdécsel.

– Nyugodj meg!

Az X-szárnyú most a bolygót az éjfekete űrtől elválasztó, derengő fénygyűrűben siklott. Luke mély lélegzetet vett, aztán hajója orrát előredöntve belemerült a fehér ködtakaróba.

Az orráig se látott. Akár a sűrű vatta, úgy fogta körül hajóját az áthatolhatatlan fehérség. Nem tehetett mást, teljesen a műszereire hagyatkozott. Csakhogy a monitorok üresen vibráltak, pedig Luke már közel járt a felszínhez. Kétségbeesetten küzdött az irányítással, mert most már a hajója magasságát is képtelen lett volna megmondani.

Amikor villogva búgni kezdett az egyik vészjelző, Artu is csatlakozott a harsány szirénázáshoz a maga eszeveszett füttyeivel és sivításával.

– Jól van már, én is tudom! – ordított rá Luke, és közben még mindig a kapcsolókkal küszködött. – Igen, üres az összes monitor! Nem látok semmit. Kapaszkodj, rátérek a leszállópályára. Próbáljuk azt képzelni, hogy van valami alattunk.

Artu tovább sikongatott, de most már elnyomták a hangját az X-szárnyú fülrepesztő robajjal felbődülő fékezőrakétái. Luke-nak a torkába ugrott a gyomra, ahogy a hajó rohamosan süllyedni kezdett. Odatapadt a pilótaüléshez, és megfeszítette az izmait, számítva egy bármelyik pillanatban bekövetkezhető ütközésre. Aztán a hajó egyszerre csak előrelendült, Luke pedig valami szörnyű zajt hallott, mintha a felgyorsult gép fák kiálló ágait beretválná le rohanása közben.

Amikor az X-szárnyú csikorogva, majd nagyot zökkenve végre megállapodott, Luke kis híján kirepült a pilótafülkéből. Megbizonyosodva arról, hogy valahára szilárd talaj van alatta, Luke ernyedten hátradőlt az ülésben, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Aztán meghúzott egy kapcsolókart, amitől felemelkedett a pilótafülke teteje. Amikor kidugta a fejét, hogy szemügyre vegye ezt az idegen világot, tátva maradt a szája.

Az X-szárnyút sűrű köd vette körül, erős leszállófényei alig néhány lábnyira világították meg a terepet. Luke szeme apránként megszokta a szürke félhomályt körös-körül, és most már halványan látni vélte a környező különös alakú fák girbegurba törzsét és ágaskodó gyökereit. Kihúzódzkodott a pilótafülkéből, miközben Artu is kioldotta tömzsi kis testét a tetőn levő aljzatból.

– Artu – szólt rá Luke –, te csak maradj a helyeden, amíg én körülnézek!

A hatalmas, szürke fáknak bütykös, egymásba gabalyodó gyökerei voltak, amelyek a talaj fölé tekeredve csak jóval Luke feje fölött összefonódva alkottak egyetlen törzset. Luke hátrahajtotta a fejét, és látta, hogy az ágak, messze fönt, akár egy baldachint, a vállukon hordják az alacsonyan függő felhőtakarót. Luke óvatosan kimászott hajója hosszúkás orr-részére, és megállapította, hogy egy párával övezett, kisebb méretű pocsolyában landolt.

Artu egy röpke csippantást hallatott – aztán egy hangos csobbanás hallatszott, majd néma csend. Luke még éppen idejében fordult hátra, hogy lássa, amint a droid kupolás felső része nagyot buggyanva elmerül a párolgó víz alatt.

– Artu! Artu! – kiáltozott Luke. Letérdelt a hajó sima fémburkára, és előrehajolva izgatottan tapogatózott mechanikus kis barátja után.

De a baljóslatú fekete víz nem adott semmi jelet az eltűnt R2-esről. Luke-nak fogalma sem volt, milyen mély lehet ez a csöndes, borongós állóvíz, de úgy érezte, rettentő mély. Váratlanul sújtott le rá a gondolat, hogy talán soha többé nem látja droid barátját. De akkor egy aprócska periszkóp tört elő a víztükör alól, és Luke erőtlen, gurgulázó csipogást hallott.

Micsoda megkönnyebbülés! – gondolta Luke, miközben látta, hogy a periszkóp szép lassan a part felé tart. Luke végigszaladt hajója orrán, és amikor már csak alig három méter választotta el a parttól, a vízbe vetette magát, és a partra evickélt. Visszanézett, és látta, hogy Artu még nem ért ki.

– Nyomás, Artu! – kiáltott Luke.

Akármi volt is az a valami, ami hirtelen felbukkant Artu háta mögött a vízben, túl gyorsan mozgott ahhoz, hogy Luke tisztán lássa, ráadásul még a gomolygó pára is nehezítette a dolgát. Csupán egy megtermett, sötét alak körvonalait tudta kivenni. A lény most kiemelkedett a vízből, aztán alábukva hangos csattanással nekiment Artu fémtestének. Luke még hallotta, ahogy a droid kétségbeesett elektronikus sikolyával segítségért kiált. Aztán semmi…

Luke csak állt ott a parton, a rémülettől mozdulni sem tudott, és bámulta, bámulta a fekete vizet, amely néma volt, akár a halál. Ahogy figyelte, egyszerre csak néhány beszédes buborék pukkant a felszínre. Luke-nak félelmében kalapálni kezdett a szíve, amikor észrevette, hogy túl közel áll a pocsolya széléhez. De még mozdulni sem volt ideje, amikor a fekete vizeknek ez az ólálkodó szörnyetege váratlanul a partra köpött egy vakarcs kis droidot. Artu kecses ívet írt le a levegőben, aztán csörömpölve egy puha-szürke mohapárnára huppant a parton.

– Artu! – kiáltott fel Luke, és odarohant hozzá. – Jól vagy? – Luke borzasztóan örült, hogy ez a lápi dögevő végül is úgy döntött, hogy a fémrobotok se nem ízletesek, se nem emészthetőek.

A droid alig hallhatóan egy sor gyönge csipogással és füttyel felelt.

– Ha most azt mondod, hogy nem volt valami nagy ötlet idejönni, akkor kezdek egyetérteni veled – ismerte el Luke, és még egyszer körülnézett a zord tájon. A jégbolygón, gondolta Luke, legalább emberi társaság volt. Itt meg, Artu kivételével, legföljebb ha ez az ingoványos pocsolya van, meg mindenféle, még ismeretlen lény, akik talán itt ólálkodnak körülöttük a sűrűsödő szürkületben.

Gyorsan közeledett az este. Luke megborzongott a vastagodó ködben, amely úgy tapadt a testére, mint valami élőlény. Talpra segítette Artu Detut, aztán letakarította a testére tapadt lápi iszapot. Miközben a droiddal foglalatoskodott, furcsa és nem embertől származó sikolyok harsantak föl a távoli dzsungelből; Luke összerezzent, ahogy elképzelte a hangokat kibocsátó vadállatokat.

Amikor elkészült Artu tisztogatásával, Luke észrevette, hogy az égbolt feltűnően elsötétült. Baljóslatú árnyak lebegtek körös-körül, és mintha a távoli sikolyok is közelebbről hallatszottak volna. Artuval együtt a kettőjüket körülvevő mocsaras dzsungelbe bámultak, aztán egy kicsit közelebb húzódtak egymáshoz. Luke egyszerre csak egy apró, de rosszindulatú szempárt vett észre, amely őket méregette a homályos aljnövényzet rejtekéből, aztán eliramodó, parányi lábak neszezése hallatszott, és a lény eltűnt.

Tétovázott, vajon kétségbe vonja-e Ben Kenobi utasítását, de most már erős kételyei támadtak, hogy ez a köpönyeges látomás ez egyszer nem követett-e el hibát, amikor a titokzatos jedimester hátborzongató bolygójára küldte.

Pillantása X-szárnyú gépére tévedt, és felnyögött, amikor meglátta, hogy a gép egész hasa belemerült az ingoványba.

– Vajon hogy fogok én még egyszer repülni ezzel? – Valahogy az egész olyan reménytelennek és ugyanakkor nevetségesnek tűnt. – Mi az ördögöt keresünk mi itt? – nyögött fel ismét.

De Artu számítógépes képességeit meghaladta, hogy az előbbi kérdések bármelyikére is választ adjon. Azért mindenesetre megeresztett egy vigasztaló csippantást.

– Olyan ez az egész, mintha álmodnék – mondta Luke. Megrázta a fejét, belül reszketett a hidegtől és a félelemtől. – Vagy lehet, hogy az őrület szélén állok?

Annyit mindenesetre biztosan tudott, hogy ennél őrültebb helyzetbe aligha kerülhetett volna.

NYOLCADIK FEJEZET

Darth Vader, ahogy ott állt fenségesen irdatlan csillagrombolója parancsnoki hídján, úgy festett, mint valami néma és hatalmas isten.

A híd szögletes ablakain át elnézett a főfedélzet fölött, és az aszteroidamezőt bámulta, amelyből dühödten záporoztak a szikladarabok az űrben sikló hajójára. Százával süvítettek el a kövek az ablak előtt. Egyikük-másikuk összeütközött, és káprázatos szikraesőt vetve felrobbant.

Vader tovább figyelt, és látta, hogy a flotta egyik kisebb hajója szétesik egy iszonyatos aszteroida becsapódását követően. Látszólag közömbösen elfordult az ablaktól, és most a húsz, háromdimenziós képet vetítő kijelzőre esett a pillantása. A kijelzőkön húsz különböző birodalmi csatahajó parancsnokainak plasztikus képe villódzott. Annak a parancsnoknak a képe, akinek a hajóját épp az imént érte a végzetes találat, gyorsan halványodott, majdnem olyan gyorsan, ahogyan felrobbant hajójának izzó roncsai szétrepültek a megsemmisítő feketeségbe.

Föltűnt Piett admirális és egy szárnysegéd; némán megálltak feketébe öltözött uruk háta mögött, aki közben a középső képernyő felé fordult, amin a képet állandó statikus vibrálás törte meg, s amelyen az Avenger csillagromboló parancsnoka, Needa kapitány éppen jelentést készült tenni. Az első szavait nem is lehetett hallani, teljesen elnyelte őket az adászavar.

– …és ekkor láttuk őket utoljára a monitorainkon – folytatta Needa kapitány. – Figyelembe véve, hogy milyen jelentős károkat szenvedett a saját hajónk, feltehető, hogy őket is tönkrezúzta az aszteroidamező.

Vadernek más volt a véleménye. Nagyon jól tudta, mire képes a Millennium Falcon, és tisztában volt arcátlan pilótája ügyességével is.

– Nem, kapitány – csattant föl bosszúsan –, nem haltak meg! Parancsolom, hogy minden rendelkezésre álló hajóval fésüljék át az aszteroidamezőt, amíg meg nem találják őket!

Amint Vader kiadta a parancsot, Needa kapitány meg a többi tizenkilenc parancsnok képe teljesen elhalványult. Amikor az utolsó hologram is eltűnt, a sötét nagyúr, aki megérezte a háta mögött álló két férfi jelenlétét, megfordult.

– Nos, mi az, ami olyan fontos, hogy nem várhatott, admirális? – kérdezte dölyfös fensőbbséggel. – Halljam!

Az admirális arca elfehéredett a félelemtől, nehéz lett volna eldönteni, vajon a hangja vagy a teste remegett-e jobban, amikor megszólalt:

– A… az uralkodó.

– Az uralkodó? – visszhangzott a fekete légrostély mögül.

– Igen – erősítette meg az admirális. – Az az utasítása, hogy ön vegye fel a kapcsolatot vele.

– Vigyék ki a hajót az aszteroidamezőből – rendelkezett Vader – olyan pozícióba, ahonnan zavartalanul adhatunk.

– Értettem, uram.

– És kapcsolják az adáskódot a meditációs kamrámba.

A Millennium Falcon végre búvóhelyre lelt a kis barlangban; koromsötét volt odabent, és minden csepegett a nedvességtől. A Falcon legénysége fokozatosan leállította a hajtóműveket, míg végül tökéletes volt a csönd.

A pilótafülkében Han Solo és torzonborz másodpilótája éppen elkészültek a hajó elektronikus rendszereinek a kikapcsolásával. Még a hajó belsejében is egészen elhalványultak a készenléti világítás fényei, majdnem olyan sötét volt, mint odakint, a védelmet nyújtó barlangban.

Han Leiára pillantott, és a fogait kivillantva rávigyorgott.

– Egészen romantikus hangulatom támadt idebent.

Csubakka felmordult. Számtalan teendő várt rájuk, és a vukinak szüksége volt Han teljes figyelmére, ha valóban ki akarták javítani a rendetlenkedő hiperhajtóművet. Han dühösen fordult vissza a munkájához.

– Mit nyűgösködsz?! – förmedt rá a vukira.

De mielőtt Csubakka válaszolhatott volna, alázatosan előbátorkodott a protokolldroid, és feltett Hannak egy égetően fontos kérdést:

– Uram, szörnyen sajnálom, hogy ilyen csekélységgel zargatom, de ugyebár az, hogy a készenléti energiarendszeren kívül mindent kikapcsolnak, rám nem vonatkozik?

Csubakka visszhangzó vakkantásokkal adott hangot félreérthetetlen véleményének, de Han nem értett egyet vele.

– Nem – mondta –, terád szükségünk lesz, hogy szóba elegyedj az öreg Falconnal, és kitaláld, mi is a helyzet a hiperhajtóművel. – A hercegnőre sandított, és hozzátette még: – Bocsánat, fenség, nincs önnél véletlenül egy makrohegesztő?

Mielőtt Leia méltóképpen válaszolhatott volna, a Millennium Falcont alaposan oldalba taszította valami ismeretlen erő. A pilótafülke meglódult, és minden, ami nem volt lerögzítve, szanaszét repült; kis híján még a lármásan ordítozó vuki is, aki csak ereje megfeszítésével bírt az ülésében maradni.

– Kapaszkodjatok! – kiáltotta Han. – Vigyázat!

Szi Thripio nekivágódott az egyik falnak, aztán összeszedte magát valahogy.

– Uram, könnyen elképzelhető, hogy ez az aszteroida nem valami stabil.

– Szívből örülök, hogy felhívod a figyelmünket ezekre az újdonságokra! – vetett rá egy dühös pillantást Han.

A hajó ismét meglódult, most még hevesebben, mint az imént.

A vuki megint felüvöltött, Thripio hátratántorodott, Leia meg átszédült a kabin túlsó végébe, egyenesen Solo kapitány kitárt karjaiba.

A hajó rázkódása ugyanolyan váratlanul maradt abba, ahogy az előbb elkezdődött. De Han még mindig átölelve tartotta Leiát. A nő most az egyszer nem húzódott el, és Han esküdni mert volna rá, hogy szándékosan bújik a karjaiba.

– Nahát, hercegnő – mondta kellemesen meglepődve –, erre nem is számítottam!

Erre aztán Leia nyomban elhúzódott.

– Engedjen – próbálta kiszabadítani magát Han öleléséből. – Kezdek mérges lenni.

Han látta, amint az a jól ismert, arrogáns kifejezés lassan visszatér a hercegnő arcára.

– Pedig nem is látszik mérgesnek – hazudta.

– Miért, milyennek látszom?

– Gyönyörűnek – felelte Han az igazságnak megfelelően, és annyi érzelem volt a hangjában, hogy maga is meglepődött.

Leia hirtelen elszégyellte magát. Elpirult, és amikor maga is rájött, hogy pirul, elfordította a tekintetét. De Solo még mindig átölelve tartotta, s ő nem is nagyon igyekezett kibontakozni az ölelésből.

De Han nem bírta ki, hogy a gyöngéd pillanat tovább tartson.

– És olyan izgatottnak – tette hozzá önkéntelenül.

Leiát szempillantás alatt elöntötte a pulykaméreg. Ismét felöltötte a mérges hercegnő és a dölyfös szenátor pózát, gyorsan elhúzódott, és a lehető legméltóságteljesebb ábrázatát vette fel.

– Elnézést, kapitány – mondta, és most már a dühtől volt piros az arca –, de attól, hogy maga a karjába vesz, még nem jövök izgalomba.

– Hát, azért remélem, ennél többre egyelőre nem számít – morogta Han, és inkább magára volt dühös, mint a hercegnő iménti szúrós megjegyzésére.

– Sőt egyáltalán semmire sem számítok – mondta Leia felháborodottan –, kivéve azt, hogy békén hagyjon.

– Nagyon szívesen, ha méltóztatik félreállni az utamból.

Leia zavartan vette észre, hogy bizony még mindig elég közel áll a férfihoz; arrébb lépett, és igyekezett másra terelni a beszélgetést.

– Nem gondolja, hogy ideje volna hozzáfognunk a hajója megjavításához?

– Tőlem nyugodtan – felelte hűvösen Han, és a szemöldökét ráncolta.

Leia villámgyorsan sarkon fordult, és kisietett a pilótafülkéből.

Han még egy pillanatig mozdulatlanul állt ott, igyekezett összeszedni magát. Bambán rábámult a pillanatnyilag szótlan vukira meg a droidra, akik mindketten elejétől végéig szemtanúi voltak a jelenetnek.

– Gyerünk, Csubi, verjünk a fenekére ennek a repülő rövidzárlatrakásnak! – mondta aztán gyorsan, hogy véget vessen a kínos pillanatnak.

A másodpilóta egyetértően vakkantott, aztán a kapitányához csatlakozva kiment a pilótafülkéből. Han még visszapillantott Thripióra, aki még mindig mozdulatlanul állt ott a pilótafülke derengő félhomályában, mint akinek teljesen elakadt a szava.

– Na, mi lesz már, te bronztalicska!

– Kénytelen vagyok elismerni – dünnyögte a droid maga elé, miközben csoszogva elindult kifelé –, hogy olykor még én sem értem az emberek viselkedését.

Luke Skywalker X-szárnyú vadászgépének a fényszórói belehasítottak az ingoványos bolygót borító sötétségbe. A hajó időközben még jobban alámerült a marasztaló lápba, de még eléggé kilátszott a teteje ahhoz, hogy Luke kimentsen a raktárrekeszből néhány nélkülözhetetlen dolgot. Luke tudta, hogy a hajója előbb-utóbb még mélyebbre süllyed, sőt könnyen lehet, hogy teljesen a víz alá merül. Úgy vélte, mégiscsak jobb esélyei lesznek az életben maradásra, ha kiment belőle annyi felszerelést és élelmiszert, amennyit csak tud.

Most már olyan sűrű volt a sötétség, hogy Luke éppen csak az orráig látott. Arrébb, a kusza dzsungelből roppanó neszt hallott, és a hátán végigfutott a hideg. A pisztolyához kapott, készen, hogy odapörköljön, ha bármi előugorna a vadonból, hogy rátámadjon. De semmi sem mozdult, így hát visszacsúsztatta a fegyvert a tokjába, és folytatta a kirakodást.

– Neked se ártana már egy kis feltöltés, mi? – kérdezte Artutól, aki türelmesen várta, hogy rákerüljön a sor, és ő is megkapja a maga táplálékát. Luke előkotort egy kisméretű, hordozható fúziós reaktort az egyik pótalkatrészrekeszből, beindította, és jólesően nyugtázta még azt a parányi izzást is, amelyet ez az apró fűtőeszköz nyújtani tudott, aztán keresett egy csatlakozókábelt, és a végét bedugta Artu egyik kiálló alkatrészébe, amely távolról egy orra emlékeztetett. A droid elismerően füttyentett egyet, amikor elektronikus belső részeibe áramlani kezdett a jótékony energia.

Luke elhelyezkedett a földön, és felnyitott egy élelmiszerkonzervet. Falatozni kezdett, és közben Artuhoz beszélt:

– Most már csak Yodát kell megtalálnom, ha egyáltalán létezik.

Idegesen körbepillantott a dzsungel árnyain, és félelem meg rossz közérzet gyötörte, ráadásul növekvő kétséget érzett a küldetését illetően.

– Szó se róla, eléggé furcsa hely ez egy jeditanítónak – mondta a kis droidnak. – A hideg futkározik a hátamon.

Artu válaszul csippantott egyet, s a hanghordozásából kétséget kizáróan kiderült, hogy teljes mértékben osztja Luke véleményét erről a lápvilágról.

– Bár – fűzte tovább a gondolatait Luke, miközben ímmel-ámmal folytatta az evést – valahogy mégis olyan ismerősnek tűnik ez a vidék. Az az érzésem, mintha…

– Nos, mi az érzésed?

De hisz ez nem Artu hangja volt! Luke felpattant, a pisztolyához kapott, megfordult, és fürkészve a sötétbe meredt, hogy megtalálja az iménti hang forrását.

Megfordulva egy parányi kis lénnyel találta szemközt magát, aki ott állt néhány lépésnyire tőle. Luke nyomban, meglepetten hátralépett; ez az apró kis teremtmény mintha a föld alól bújt volna elő! Alig lehetett magasabb fél méternél, mégis nyugodtan állt a föléje tornyosuló fiatalember előtt, aki egy félelmetes sugárpisztolyt lóbált a kezében.

Lehetetlen volt megállapítani ennek a töpörödött, aszott kis izének a korát. Az arcát mély barázdák szántották, de manószerű, csúcsos fülei az örök ifjúság látszatát kölcsönözték megjelenésének. Ráncos, zöld színű fején kevéske fehér, pihés haj meredezett. A lény két lábon járt, rövid, tömpe lábszárai voltak, amelyek háromujjú, leginkább a hüllőkére emlékeztető lábfejben végződtek. A testét, akár az ingovány fölött hömpölygő ködök, szürke rongyok fedték, rongycafatok, amelyek alighanem a teremtménnyel voltak egyidősek.

Luke pillanatnyilag tanácstalan volt, nem tudta, féljen-e vagy nevessen inkább. De amikor belenézett azokba a kidülledő szemekbe, és megérezte a lényből áradó jóindulatot, megnyugodott. Végül a lény mutogatni kezdett a Luke kezében szorongatott pisztolyra.

– Eltedd a fegyvert. Én téged nem bánt – mondta.

Luke habozott egy pillanatig, aztán némán az övébe dugta a pisztolyt. És közben azon tűnődött, vajon mi viszi rá, hogy szó nélkül engedelmeskedjék ennek az apró lénynek.

– Kíváncsi vagyok – szólalt meg ismét a manócska –, miért te jöttél ide.

– Keresek valakit – felelte Luke.

– Keres? Keres? – visszhangozta a manócska látható érdeklődéssel, és széles mosoly terült szét az arcán, amitől a barázdák még tovább mélyültek. – Pedig már találtál valakit. Vagy nem? Na ugye!

Luke vigyázott, nehogy ő is elnevesse magát.

– Hát igen.

– Én sokat segíthet neked… bizony… bizony.

Luke a maga számára is érthetetlen módon bizalmat érzett ez iránt a fura szerzet iránt, de arról egy cseppet sem volt meggyőződve, hogy egy ilyen parányi kis lény a segítségére lehet fontos küldetésében.

– Nem hiszem – mondta neki gyengéden. – Tudod, én egy nagy harcost keresek.

– Egy nagy harcost? – A manócska megrázta a fejét, fehér haja huncutul fityegett csúcsos fülei körül. – A háborúkban senki sem lesz naggyá.

Különös meglátás, gondolta Luke. De mielőtt felelhetett volna neki, ez az ember formájú, aprócska lény hirtelen ott termett a kimenekített felszerelési tárgyaknál. Luke elképedve figyelte, amint turkálni kezd a dolgai között, amiket még a Hothról hozott magával.

– Hé, mész onnan rögtön! – kiáltott rá Luke, akit meglepett ez a furcsa viselkedés.

Most Artu is megindult az egymásra hányt ládák felé, optikai szenzora úgy nagyjából egy magasságban volt a lény fejével. A droid rosszallóan sípolt, mikor észrevette, hogy a manócska, csöppet sem zavartatva magát, a felszerelésük között turkál.

A fura kis szerzet megragadta azt a dobozt, amelyben Luke élelmének a maradékai voltak, és beleharapott az ennivalóba.

– Megállj, az az én vacsorám! – kiáltott fel Luke.

De a manócska talán még a szájába sem vette az első falatot, máris kiköpte, és mélyen barázdált arca elfancsalodott, akár egy aszalt szilva.

– Fuj! – mondta köpködve. – Köszönöm, nem kérek. Hogy lehet ilyen nagyra nőni ettől a borzalomtól? – kérdezte, és Luke-ot méregette.

De Luke megint csak nem jutott hozzá, hogy válaszoljon, a manócska odahajította a dobozt a lába elé, aztán piciny, finom kezével belenyúlt egy másik ládába.

– Ide figyelj, barátom – mondta Luke, és a szemébe nézett ennek a bizarr ételmaradék-falónak –, eszünk ágában sem volt, hogy itt szálljunk le. És ha ki tudnám rángatni a vadászgépemet ebből a kátyúból, szavamra mondom, egy percig se maradnék tovább, de hát nem tudom. Úgyhogy…

– Nem tudod kirángatni a hajódat? Már próbáltad? Már próbáltad? – kérdezte kötekedve a manócska.

Luke-nak be kellett látnia, hogy még nem próbálta, de hát nyilvánvalóan képtelen ötlet is lett volna. Hiszen a legelemibb eszközök sem álltak a rendelkezésére, hogy…

A manócska érdeklődését hirtelen magára vonta valami Luke egyik ládájában. Luke végképp elveszítette a türelmét, amikor azt látta, hogy ez a bolondos kis figura kikap valamit a ládából. Tudván, hogy életben maradásának egyetlen esélyét jelentik ezek a holmik, a láda után kapott. De a manócska nem engedte el a zsákmányt – egy miniatűr elemlámpát, amelyet elszántan szorongatott zöld bőrű kezében. Kigyulladt a parányi fény, és sugara a manócska örömittas arcára vetült, aki nyomban vizsgálgatni kezdte az új szerzeményt.

– Add ide rögtön! – ordította Luke.

A manócska hátrált a fenyegetően közeledő fiatalember elől, akár egy dacos kisgyerek.

– Enyém! Enyém! Különben nem segít neked.

A manócska, még mindig a melléhez szorítva az elemlámpát, tovább hátrált, és önkéntelenül nekiütközött Artu Detunak. Megfeledkezett arról, hogy a droid mozogni tud, csodálkozva megállt mellette, most már a közeledő Luke-kal sem törődve.

– Nincs szükségem a segítségedre! – mondta Luke dühösen. – Ellenben a lámpámra nagyon is szükségem van. Jó hasznát látom majd ebben az ocsmány sárfészekben.

Luke azonnal rádöbbent, hogy ez bizony sértés volt.

– Sárfészek? Ocsmány? Nekem ez van otthon!

Amíg ők vitatkoztak, Artu titkon kinyújtotta az egyik gépkarját. Aztán váratlanul megragadta az elcsórt lámpát, és a két kis alak abban a szempillantásban huzakodva egymásnak esett az ellopott zsákmányon. Ahogy ott dulakodtak, Artu elsercegett néhány elektronikus „adod idé”-t.

– Enyém! Enyém! Add vissza! – kiáltozta a manócska. De aztán hirtelen úgy látszott, mintha föladná a képtelen harcot, és az egyik zöldes ujjacskájával gyöngén megbökte Artut.

A droid harsány, döbbent sikolyt hallatott, és azon nyomban elengedte az elemlámpát.

A győztes vigyorogva rámeredt az apró kezében csillogó tárgyra, és kárörvendően ismételgette:

– Enyém, enyém!

Luke lassacskán torkig lett a komédiázással, és odaszólt a droidnak, hogy a mérkőzést tekintse befejezettnek.

– Oké, Artu – mondta nagyot sóhajtva –, hadd legyen neki. Most pedig tűnés innen, kispajtás! Nekünk még sok a dolgunk.

– Nem, nem! – rimánkodott izgatottan a lény. – Inkább maradok, és segítek megkeresni a barátodat.

– Nem a barátomat keresem – felelte Luke –, hanem egy jedi tanítómestert.

– Ó – mondta a manócska tágra nyílt szemmel –, egy jedi tanítómestert! Hát ez egészen más. Yodát keresed, Yodát, ugye?

A név említése meglepte Luke-ot, de azért közönyös maradt. Ugyan mit tudhat egy ilyen manó a jedilovagok nagy tanítójáról?

– Miért, talán ismered?

– Hát persze – mondta a manócska büszkén. – Majd én elvezetlek hozzá. De először együnk. Finomat. Gyere, gyere.

Azzal az apró lény sietve kisurrant Luke táborhelyéről, és eltűnt az ingovány sötétjében. A miniatűr elemlámpa, amit a kezében vitt, egyre távolabbról fénylett, miközben Luke még mindig ott állt, földbe gyökerezett lábbal. Először nem volt szándékában, hogy kövesse a manót, de egyszerre csak azon kapta magát, hogy a nyomába szegődik a gomolygó ködben.

Luke alig tett néhány lépést a dzsungel felé, amikor meghallotta, hogy Artu eszeveszett füttyögésbe és csipogásba kezd, mintha az áramkörei akarnának szétolvadni. Visszafordulva megpillantotta a kis droidot, amint kétségbeesetten toporgott az elektromos kemence mellett.

– Jobb, ha te maradsz, és vigyázol szépen a táborunkra – igazította el Luke a droidot.

De Artu csak még jobban visított, végigjátszva egész elektronikus hangskáláját.

– Artu, csillapodj már! – kiáltott rá Luke, és ment tovább a vadon felé. – Tudok vigyázni magamra. Kutya bajom se lesz, rendben?

Artu elektronikus nyögdécselését lassan elnyelte a köd, ahogy Luke nekiiramodott, hogy utolérje alacsony idegenvezetőjét. Tényleg elment az eszem, gondolta Luke, hogy szó nélkül követem ezt a fura mikulást az ismeretlenbe. De a fura szerzet ismeri Yoda nevét, és Luke úgy érezte, el kell fogadnia minden segítséget, ami közelebb viszi a jedimesterhez. A sötétben botladozott a sűrű aljnövényzetben és az ágas-bogas gyökerekben, ahogy az elöl pislákoló fénypontot követte.

A lény ott ment előtte az ingoványban, s közben vidáman locsogott.

– Na… erre-erre… azaz… erre biztonságos… úgy bizony. – Aztán egészen váratlanul a titokzatos kis lény a maga különös módján harsány nevetésre fakadt.

A hatalmas aszteroida felületét lassú iramban két birodalmi cirkáló fésülte át. A Millennium Falconnak ott kellett rejtőznie valahol – de hol?

Ahogy a két hajó tempósan siklott ott az aszteroida felszíne fölött, időnként ledobtak egy-egy bombát a himlőhelyes terepre, hogy kiugrasszák a teherhajót. A robbanások lökéshullámai meg-megrázták a csaknem gömb alakú aszteroidát, de a Falconnak még mindig nyoma sem volt sehol.

Ahogy ott lebegett a felszín fölött, az egyik birodalmi hajó sötét árnyékot vetett a barlang bejáratára. De a hajó berendezései mégsem regisztrálták a furcsa alakú bemélyedést az üstfalhoz hasonlatos sziklaperemben. Pedig a bemélyedés végében, egy tekervényes alagútban, amelyet nem sikerült felfedniük a hatalmas Birodalom bérenceinek, ott lapított a teherhajó. Fémteste rezonálva felelt a felszínt szántó, dübbögő robbanásokra.

Odabent Csubakka lázasan dolgozott, hogy megjavítsa a komplex erőátviteli rendszert. Bemászott egy szűk szervizcsatornába a gép felső részében, hogy hozzáférjen azokhoz a vezetékekhez, amelyek a hiperhajtómű energiaellátását biztosították. De amikor meghallotta az első robbanást, kidugta a fejét a kusza kábelrengetegből, és aggodalmas kiáltást hallatott.

Leia hercegnő, aki éppen egy sérült szelepet hegesztett, abbahagyta a munkát, és felpillantott. A becsapódások egészen közelről hallatszottak.

Szi Thripio Leiára nézett, és idegesen félrehajtotta a fejét.

– Te jóságos… – mondta – megtaláltak.

Mindenki elhallgatott, mintha attól félnének, hogy a hangjuk elárulhatja hollétüket. A hajót újabb detonáció rázta meg, valamivel talán enyhébb, mint a megelőző.

– Távolodnak – mondta Leia.

Han átlátott rajtuk.

– Vaktában lövöldöznek, hátha sikerül kiugrasztaniuk a nyulat a bokorból – mondta a hercegnőnek. – Nem lehet bajunk, ha nyugton maradunk.

– Vajon hol is hallhattam ezt már? – kérdezte Leia nagy ártatlanul.

Han elengedte a gúnyt a füle mellett, és szó nélkül visszament a dolgára. Az átjáró olyan szűk volt, hogy a hercegnő mellett elhaladtában kénytelen volt hozzáérni – vagy mégsem volt véletlen?

A hercegnő még egy pillanatig vegyes érzelmekkel nézett utána, miközben Han folytatta a munkáját, aztán ő is visszatért a hegesztéshez.

Szi Thripio ügyet sem vetett minderre az emberi bolondságra. Nagyon is el volt foglalva, hogy szóra bírja a Falcont, hogy megtalálja, mi a hiba a hiperhajtóműben. Thripio ott állt a központi irányítópultnál, és rá egy cseppet sem jellemző füttyögő és csipogó hangokat hallatott. Nem telt el egy másodperc, és az irányítópult ugyanolyan füttyel válaszolt.

– Ugyan hol lehet Artu, amikor ennyire szükségem volna rá? – sóhajtotta az aranyfényű droid. Az irányítópult iménti füttye kissé érthetetlennek bizonyult a számára. – Fogalmam sincs, uram, hol tanult a hajója kommunikálni – jelentette ki Thripio Han felé fordulva –, de a kiejtése még némi csiszolásra szorul. Mindazonáltal az a sejtésem, uram, hogy közölte velünk, polarizálódott a negatív tengely energiakötése. Tartok tőle, hogy kénytelen lesz kicserélni.

– Naná, hogy ki kell cserélni! – csattant föl Han, aztán odaszólt Csubakkának, aki erre kikukucskált a fejük fölötti szervizaknából. – Cseréld ki! – suttogta neki.

Han észrevette, hogy Leia időközben elkészült a hegesztéssel, de a szelep visszaszerelésével már sehogyan sem boldogul, mert az egyik rögzítőkallantyú megmakacsolta magát. Han közelebb lépett, hogy segítsen, de a hercegnő hűvösen a hátát mutatta neki, és tovább vesződött a szeleppel.

– Nyugodjon meg, fenség – mondta Han. – Csak segíteni szeretnék.

Leia még mindig a szeleppel bajlódott, és közben csendesen megkérdezte:

– Volna olyan kedves abbahagyni ezt a fenségezést?

Hant egész meglepte a hercegnő mesterkéletlen viselkedése. Csattanós, szurkálódó válaszra vagy legjobb esetben elutasító csöndre számított. De Leia szavaiból ezúttal teljesen hiányzott az a gúnyos felhang, amelyhez annyira hozzászokott már. Csak nem úgy döntött, hogy véget vet a kettőjük közt dúló kilátástalan és hiábavaló csatározásnak?

– Hogyne, szívesen – felelte halkan.

– Néha szörnyen meg tudja nehezíteni az ember dolgát – mondta Leia, és félénken Hanra nézett.

– Ami igaz, igaz – volt kénytelen egyetérteni Han. De azért még hozzátette: – Azért maga is lehetne egy kicsit kedvesebb. Na, lássa csak be, néha maga is tudja, hogy igazam van.

A hercegnő elengedte a szelepet, és megdörzsölte elzsibbadt kezét.

– Hát igen, néha – mondta huncut kis mosollyal –, talán… olykor-olykor, amikor éppen nem játssza a gézengúzt.

– Gézengúzt? – nevette el magát Han, aki elbűvölőnek találta ezt a megfogalmazást. – Ez jó. Szörnyen tetszik.

Aztán minden további nélkül Leia kezéért nyúlt, és elkezdte masszírozni.

– Engedjen el! – tiltakozott Leia. De Han nem engedte el.

– Miért engedjem el? – kérdezte gyöngéden.

Leia izgalmat, zavart, idegességet érzett – ezernyi érzelem kavargott a lelkében egyszerre. De végül felülkerekedett a méltósága.

– Hagyja abba! – mondta fensőbbségesen. – Piszkos a kezem.

Han elmosolyodott erre az átlátszó kifogásra, de a kezét továbbra sem engedte el, és mélyen a hercegnő szemébe nézett.

– Az én kezem is piszkos. Mitől fél?

– Félek? – A nő viszonozta Han leplezetlen pillantását. – Attól félek, hogy összemaszatolom a kezem.

– És ezért reszket? – kérdezte Han. Tisztán látta, hogy Leiára mély hatással van a közelsége, az érintése, és hogy ellágyul az arca. Erre előrenyúlt, és megfogta a másik kezét is.

– Azt hiszem, éppen azért kedvel engem, mert gézengúz vagyok – mondta. – Azt hiszem, nem volt még elég gézengúz az életében. – Miközben beszélt, lassan közelebb vonta magához a nőt.

Leia tűrte a gyöngéd erőszakot. Ahogy a férfira nézett, hirtelen arra gondolt, hogy sohasem látta még vonzóbbnak, de azért még most is ő volt a hercegnő.

– Talán nem hiszi, de én a gyöngéd férfiakat kedvelem – suttogta szemrehányóan.

– Miért, én nem vagyok gyöngéd? – kérdezte évődve Han. A folyosó feletti szervizaknából most kidugta a fejét Csubakka, és észrevétlenül figyelte a lenti fejleményeket.

– De igen – suttogta Leia –, csak maga…

Mielőtt befejezhette volna a mondatot, Han Solo magához húzta remegő testét, és az ajkát Leiáéra tapasztotta. Csak a kettejüké volt ez a pillanat, maga az örökkévalóság, miközben Han gyöngéden hátrahajlította a nő testét, aki ezúttal egyáltalán nem ellenkezett.

Amikor szétváltak, Leiának idő kellett, hogy lélegzethez jusson. Igyekezett visszanyerni a lélekjelenlétét, és megpróbált mérgesnek látszani, de nehezére esett, hogy megszólaljon.

– Hát ide figyeljen, maga forrófejű – kezdte –, én…

De aztán hirtelen abbahagyta, és azon kapta magát, hogy visszacsókolja a férfit, és még szorosabban hozzásimul, mint az előbb.

Amikor végül szétvált az ajkuk, Han a karjában tartotta Leiát, és egymást nézték. Egy hosszú pillanatig megbékélt hangulat lebegett kettőjük között. Aztán Leia lassan elhúzódott, gondolatai és érzelmei vadul kergetőztek. Elfordította a tekintetét, és kibontakozott Han öleléséből. A következő pillanatban megfordult, és kiszaladt a folyosóból.

Han némán követte a tekintetével, ahogy a hercegnő eltűnt mellőle. És egyszerre csak döbbenten vette észre a felettébb kíváncsi vukit, akinek a feje kikandikált a mennyezetből.

– Oké, Csubi! – bődült el Han. – Gyere, segíts visszatenni ezt a szelepet.

A patakokban ömlő eső szétszaggatta a tömör ködfüggönyt, s a köd most áttetsző foszlányokban örvénylett az ingovány fölött. A doboló esőzuhatag kellős közepén egy magányos R2-es droid igyekezett, maga sem tudta, merre, és a gazdáját kereste.

Artu Detu érzékelői folyamatosan küldték az impulzusokat a droid elektronikus idegvégződéseinek. Auditorikus rendszerei a legkisebb neszre is reagáltak – talán a kelleténél jobban is –, és nyomban információt küldtek a droid ideges kis számítógépagyának.

Artu sehogyan sem szenvedhette ennek a kusza dzsungelnek a túlzott nedvességét. Optikai szenzorait most egy furcsa kis sárkunyhó felé irányította, amely egy borongós tavacska partján állt. A droid, akit már-már emberi magányérzet kerített hatalmába, közelebb merészkedett az aprócska lak ablakához. Artu kinyújtotta a pótlábát, és bekukucskált az ablakon. Bízott benne, hogy odabent senki sem vette észre hordótestének enyhe remegését és az ideges kis elektronikus nyögéseket.

Luke Skywalkernek valamiképpen sikerült betuszkolnia magát ebbe a miniatűr házikóba, ahol a berendezés minden darabja a ház lakójának apró termetéhez volt méretezve. Luke törökülésben letelepedett a nappali szoba kiszáradt földpadlójára, és vigyázott, nehogy a mennyezetbe üsse a fejét. Előtte egy asztalka állt, rajta néhány tartó, amelyekben mintha kézzel teleírt papírtekercsek sorakoztak volna.

A gyűrött képű manócska a nappaliból nyíló konyhában sürgött-forgott, és serényen kotyvasztott valami elképesztő eledelt. Onnan, ahol Luke ült, kitűnően láthatta a kis szakácsot, aki gőzölgő fazekak tartalmát kavargatta, szeletelt és aprított, különféle füveket szórt mindenbe, és közben ide-oda szaladgálva megterítette az asztalt a fiatalember előtt.

Luke-ot ugyan elbűvölte ez a nyughatatlan nyüzsgölődés, de lassan egyre türelmetlenebb lett. Amikor a manócska újból ott téblábolt előtte, Luke nem állta meg, hogy figyelmeztesse házigazdáját:

– Mondtam már, hogy nem vagyok éhes.

– Türelem – mondta a manó, és máris eltűnt a gőzben úszó konyhában. – Ideje enni valamit.

Luke megpróbált udvarias maradni.

– Nézd – kezdte –, az illat igazán pompás. Biztos, hogy az étel íze is kitűnő. De nem értem, miért ne kereshetnénk fel Yodát most rögtön.

– Ilyenkor a jedik is vacsoráznak – felelte a manó. De Luke már alig várta, hogy úton legyenek.

– Hosszú az út odáig? Milyen messze lakik?

– Nem messze, nem messze. Légy türelmes. Nemsokára meglátod. Miért akarsz te jedinek lenni?

– Azt hiszem, az apám miatt – válaszolta Luke, és közben arra gondolt, hogy tulajdonképpen sohasem ismerte eléggé az apját. A legmélyebb kapcsolatot kettejük között alighanem a fénykard jelentette, amit Bentől kapott.

Luke-nak feltűnt a lény szemében felvillanó kíváncsiság, amikor az apját említette.

– Ó, szóval az apád – mondta a lény, és leült, hogy hozzáfogjon kiadós vacsorájához. – Ő bizony volt nagyon hatalmas jedi. Hatalmas jedi, bizony.

A fiatalember azon morfondírozott, vajon nem ugratja-e a manócska.

– Ugyan honnan ismerhetnéd te az apámat? – kérdezte egy kissé ingerülten. – Hiszen még azt sem tudod, én ki vagyok. – Körülpillantott a fura szobácskában, és megrázta a fejét. – Azt sem tudom, mi az ördögöt keresek itt…

Aztán azt vette észre, hogy a manócska elfordult tőle, és a szoba egyik sarkához beszél. Ez aztán tényleg az utolsó csepp a pohárban, gondolta Luke. Ez a képtelen figura most meg már az üres levegővel beszélget!

– Nincs értelme – mondta a manócska mérgelődve. – Alkalmatlan. Nem tudom tanítani. Ennek a fiúnak nincs türelme!

Luke feje, mintha rugó pörgetné meg, odafordult abba az irányba, amerre a manócska beszélt. Nem tudom tanítani. Nincs türelme. Egészen megzavarodott, de még mindig nem látott ott senkit. Aztán a helyzet fokozatosan megvilágosodott előtte, és olyan nyilvánvalóvá vált, mint a manócska arcát szántó mély barázdák. Hiszen már most is vizsgáztatják – és nem más, mint maga Yoda!

A szoba üresen tátongó sarkából most meghallotta Luke Ben Kenobi halk, bölcs hangját, ahogy válaszolt Yodának.

– Majd megtanulja a türelmet is – mondta Ben.

– Sok benne düh – ellenkezett a törpe jedi tanítómester.

– Akár az apjában.

– Erről már beszéltünk – mondta Kenobi. Luke képtelen volt tovább uralkodni magán.

– Igenis, lehet jedi belőlem – szakította félbe őket. A világon mindennél többet számított neki, hogy részévé lehessen annak a nemes testületnek, amely mindig az igazság és a béke oldalán harcolt. – Felkészültem rá, Ben… Ben… – A fiatalember kiáltozva kereste láthatatlan jótevőjét ebben a furcsa kis szobában, vadul forgatva a fejét, hátha valamelyik zugban megleli. De nem látott mást, csak Yodát, aki ott ült szemben az asztalnál.

– Készültél fel, te? – kérdezte a kétkedő Yoda. – Ugyan mit te tud készenlétről? Nyolcszáz éve készítem föl a jediket. Saját eszemre inkább hallgat, hogy ki alkalmas.

– És én miért nem? – kérdezte Luke megbántva Yoda igaztalan vádjától.

– Hogy valakiből jedi váljék – mondta Yoda ünnepélyes hangon –, ahhoz a legvégső elszántságra és a legnagyobb komolyságra van neki szükség.

– Luke képes rá – szólalt meg Ben hangja az ifjú védelmében.

A láthatatlan Kenobi felé pillantva Yoda Luke-ra mutatott.

– Ezt a fiatalember én már régen figyel. Egész életében csak a távolba bámult… a látóhatárra, az égre, a jövőbe. Az esze sosem ott járta, ahol éppen volt, vagy amit csinálta. Mindig csak a kaland, az izgalom. – Yoda villámló tekintetet lövellt Luke-ra. – Egy jedinek ezek a dolgok nem számít!

– Mindig az ösztöneimre, az érzéseimre hallgattam – kelt a múltja védelmére Luke.

– Te vagy nyughatatlan! – kiáltotta a jedimester.

– Tanulni fog – hallatszott Kenobi békítő hangja.

– Túl öreg – vitatkozott vele Yoda. – Igen. Túl öreg, és megrögzött a szokásaiban, hogy tanítani lehessen.

Luke-nak úgy rémlett, mintha valamicskét enyhült volna Yoda hangja. Talán még van rá mód, hogy megingassa a véleményében.

– Pedig már eddig is sokat tanultam – mondta Luke. Nem adhatta föl most. Ahhoz már túl messzire ment, túl sokat tűrt és túl sokat veszített.

Yoda mintha egyenesen a veséjébe látott volna, ahogy Luke odakiáltotta neki azokat a szavakat, és most mintha azon töprengett volna, vajon mennyit tanult valójában Luke. Ismét a láthatatlan Kenobi felé fordult.

– Be fogja végezni, amit elkezd? – kérdezte Yoda.

– Eddig a pontig jutottunk – volt a felelet. – Ő az egyetlen reménységünk.

– Nem hozok szégyent rátok – mondta Luke Yodának és Bennek. – És nem félek! – És tényleg, abban a pillanatban a fiatal Skywalker úgy érezte, félelem nélkül tudna szembenézni bármivel.

De Yoda közel sem volt ilyen derűlátó.

– Majd fogsz, fiatal barátom – intette Luke-ot. A jedimester lassan szembefordult Luke-kal, és zöld arcán furcsa kis mosoly jelent meg. – Ajaj, de még hogy!

KILENCEDIK FEJEZET

Az egész világegyetemben nem volt más, csak egyetlenegy élő ember, akinek a neve hallatára félelem lopózott Darth Vader sötét gondolatai közé. A Szith rendjének sötét nagyura ott állt némán és magányosan félhomályos kamrájában, és ezúttal saját rettegett gazdája látogatását várta.

Miközben ott várakozott, birodalmi csillagrombolója a végtelen csillagtengerben úszott. Nem akadt senki a hajón, aki háborgatni merte volna Darth Vadert, amikor visszavonult saját kis cellájába. Ha azonban mégis bemerészkedett volna most valaki, enyhe remegést fedezhetett volna föl a fekete köpönyeg mélyén. Sőt ha átláthatott volna a fekete légrostélyon, talán még a sötét nagyúr arcára kiülő félelmet is észreveszi.

De egy lélek sem járt arra, Vader továbbra sem moccant, csak virrasztott csöndben, türelmesen. Nemsokára különös elektronikus zaj törte meg a temetői csöndet, és a sötét nagyúr köpönyegén villódzni kezdett egy fényforrás. Vader nyomban mélyen meghajolt, hódolatteljesen köszöntve királyi gazdáját.

A látogató egy kivetített hologram formájában érkezett, amely egyszerre csak testet öltött Vader szeme előtt, és föléje tornyosult. A háromdimenziós alakot egyszerű köntös borította, az arc pedig egy hatalmas csuklya mögött rejtőzött.

Amikor a galaxis uralkodójának hologramalakja végül megszólalt, kiderült, hogy a hangja még parancsolóbb, mint Vaderé. Az uralkodó jelenléte önmagában is éppen elég félelmet ébresztő volt, de a hangja hallatán rettegés költözött Vader erőteljes alakjába.

– Fölállhatsz, alattvaló! – parancsolta az uralkodó.

Vader nyomban fölegyenesedett. De nem mert uralkodója arcába nézni, helyette inkább lesütötte a szemét, és fekete csizmáját bámulta:

– Mi az óhajod, fenséges uram? – kérdezte Vader az istenéhez fohászkodó pap ünnepélyességével.

– Aggasztó zavart észleltem az Erőben – mondta az uralkodó.

– Én is éreztem – válaszolta komoran a sötét nagyúr.

Az uralkodó a veszélyre figyelmeztetett, amikor folytatta:

– Igen fenyegető a helyzetünk. Új ellenség bukkant fel, aki képes a megsemmisítésünkre.

– A megsemmisítésünkre? Ki az?

– Skywalker fia. El kell őt pusztítanod, különben ő lesz a vesztünk.

Skywalker!

Felfoghatatlan. Hogy lehet az, hogy az uralkodót egy ilyen jelentéktelen kis siheder aggasztja?

– Hiszen nem is jedi – érvelt Vader. – Csak egy közönséges fiúcska. Obi-van még nem taníthatta ki annyira, hogy…

– De tud bánni az Erővel – vágott a szavába az uralkodó. – El kell pusztítanunk.

A sötét nagyúr eltűnődött egy pillanatig. Talán másképp is el lehet bánni ezzel az ifjúval, úgy, hogy a Birodalom ügye a hasznát lássa.

– Ha a magunk oldalára tudnánk állítani, hatalmas szövetségest nyernénk vele – javasolta Vader.

Az uralkodó némán mérlegelte a lehetőséget. Nemsokára ismét megszólalt.

– Igen… valóban – mondta elgondolkozva –, komoly erősségünk lenne. És van rá esély?

Az uralkodó megjelenése óta most először Vader fölemelte az arcát, és uralkodója szemébe nézett.

– Át fog állni hozzánk – felelte eltökélten –, mert ha nem, meghal, fenséges uram.

Ezzel véget is ért a kihallgatás. Vader térdre ereszkedett a Galaxis Császára előtt, aki a kezével elbocsátóan intett engedelmes alattvalójának. A következő pillanatban teljesen eltűnt a hologramkép, és Darth Vader ismét magára maradt, hogy kigondolja élete talán legkörmönfontabb támadási tervét.

A Millennium Falcon pilótafülkéjében semmi se mozdult, csak a műszerfal jelzőfényeinek baljós derengése izzott a sima falban. A gyönge fény haloványan megvilágította Leia hercegnő arcát is, aki ott kucorgott a pilótaülésben, és Hanra gondolt. Mélyen a gondolataiba merülve a keze szórakozottan végigszántott az vezérlőszelvény műszerein. Érezte, hogy vihar dúl a lelkében, de nem volt benne biztos, hogy le akarja vonni a kézenfekvő következtetéseket. Pedig hát tehetett-e másképp?

A figyelmét hirtelen magára vonta valami mozgolódás odakint. Egy fekete árny, amelyet lehetetlen volt így elsőre felismerni, mert túl sebesen mozgott a kinti félhomályban, egyenesen a Millennium Falcon felé repült. Szempillantás alatt odatapadt a hajó elülső ablakára valami lágy, tapadókorongra emlékeztető alkalmatossággal. Leia óvatosan előrehajolt, hogy közelebbről szemügyre vegye ezt a piszokfoltra emlékeztető valamit. Ahogy kikémlelt az ablakon, váratlanul felvillant egy sárga szempár, és egyenesen a hercegnő szeme közé bámult.

Leia ijedten hátrahőkölt, és visszahuppant a pilótaülésbe. Igyekezett összeszedni magát, s közben kaparászó lábak neszét hallotta, aztán meg állati vijjogást. A következő pillanatban a fekete alakot és a hozzátartozó sárga szempárt elnyelte az aszteroidabarlang sötétje.

Leia végre lélegzethez jutott, felpattant az ülésből, és hátrafutott a raktérbe.

A Falcon legénysége lassan elkészült az energiaátviteli rendszer javításával. De még mindig dolgoztak a pislákoló világításban, amelynek a vibrálása hirtelen megszűnt, aztán teljes fényárban tündöklött fel. Han elkészült a kábelvégek összeillesztésével, és nekilátott, hogy visszategye a helyére az egyik padlószelvényt, miközben a vuki Szi Thripiót figyelte, aki a vezérlőpanelen az utolsó beállításokat végezte.

– Nálam az összes jelzés pozitív – jelentette Thripio. – Ha szabad így mondanom, szerintem most már sínen vagyunk.

Éppen ekkor rontott be lélekszakadva a hercegnő.

– Valami mászkál odakint! – kiáltotta Leia.

– Hol? – pillantott fel a munkájából Han.

– Kint – felelte a nő –, kint, a barlangban.

Még be sem fejezte, amikor erős koppanás zaja hallatszott a hajó külső burka felől. Csubakka is felpillantott, és hangos vakkantással adott hangot aggodalmának.

– Nem tudom, mi az ott odakint, de úgy tűnik, be akar jönni – jegyezte meg Thripio aggódva.

– Megyek, megnézem, mi az – jelentette ki a kapitány, és előreindult.

– Megőrült?! – nézett rá Leia elképedve. A kopácsolás zaja közben egyre erősödött.

– Nézze, szeretnénk végre ismét beindítani ezt a bádoglavórt – magyarázta Han. – És eszembe sincs tétlenül nézni, hogy valami randa élősdi szétrágja.

Mielőtt Leia tiltakozhatott volna, Han lekapott az egyik polcról egy légzőmaszkot, és a fejére húzta. Amikor Han kiment, a vuki is hamar magára rángatott egy maszkot, és sietve követte a parancsnokát. Leia rájött, hogy mint a legénység tagjának, neki is kötelessége velük tartania.

– Ha nem csak az az egy van, amit láttam – mondta a kapitánynak –, akkor segítségre lesz szükségük.

Han szeretettel nézte, ahogy a hercegnő levesz egy harmadik maszkot a polcról, és bájos, de elszánt arcára húzza.

Aztán mindhárman kisiettek, aminek következtében a protokolldroid siránkozva magára maradt a raktérben:

– De hisz ezek magamra hagytak, egy szál egyedül!

Odakint nyirkos, sűrű sötétség vette körül a Millennium Falcont. A három alak úgy haladt benne, mint az ingoványban, ahogy körüljárták a hajójukat. Minden lépésnél nyugtalanító neszezést hallottak, bugyborékoló hangokat, amelyek visszhangozva verődtek ide-oda a barlang nedvességtől csöpögő falain.

Túl sűrű volt a sötétség ahhoz, hogy megállapíthassák, hol rejtőzik a lény. Elővigyázatosan lépkedtek, és kimeresztették a szemüket, hogy minél mélyebbre lássanak a borongó sötétben. Csubakka, aki jobban látott a sötétben, mint a kapitánya vagy a hercegnő, hirtelen fojtott vakkantást hallatott, és előremutatott, oda, ahol az az izé a Falcon oldalát csapdosta.

A hajó tetején egy alaktalan bőrkupac vonaglott, láthatóan megriadva a vuki kiáltásától. Han célba vette a lényt a pisztolyával, és belé eresztett egy sugarat. A fekete dög felsikoltott, megtántorodott, aztán lezuhant az űrhajó tetejéről, és tompa puffanással a hercegnő lába elé huppant.

Leia lehajolt, hogy közelebbről megnézze ezt a fekete rongycsomót.

– Éppolyan, mint egy mynock – mondta Hannak és Csubakkának.

Han gyorsan körülpillantott a sötét üregben.

– Nem hiszem, hogy ez az egy volna itt – jósolta. – Csapatokban fognak jönni, mindig úgy járnak. Ráadásul imádnak rátapadni a hajók oldalára. Más már nem is hiányzik!

De Leiát pillanatnyilag jobban nyugtalanította az üreg padlózatának furcsa anyaga. Már maga az üreg is eléggé ámulatba ejtette; járt már néhány barlangban, de még soha életében nem érzett ilyen szagot egyetlenegyben sem. A padló különlegesen hideg volt, és Leiának úgy tűnt, odatapad a talpához.

Ahogy tapodni kezdte a lábával, mintha a talaj engedett volna a sarka nyomásának.

– Felettébb fura anyaga van ennek az aszteroidának – mondta. – Nézzék a talajt. Nem úgy fest, mintha szikla volna.

Han letérdelt, hogy közelebbről is szemügyre vegye a talajt, és észrevette, hogy milyen képlékeny. Miközben a padlót tanulmányozta, igyekezett megállapítani, vajon merre van a vége, és megpróbálta kivenni az üreg körvonalait.

– Pokoli, milyen nedves itt minden – mondta végül. Felállt, és a pisztolyával célba vett egy sikongató mynockot, amelynek a hangja valahonnan az üreg túlsó végéből hallatszott; abban a pillanatban, hogy leadta a lövést, megremegett az egész üreg, és a padló a lábuk alatt hullámzani kezdett. – Ettől féltem! – kiáltotta Han. – Tűnjünk el innen!

Csubakka egyetértően vakkantott, és elszáguldott a Millennium Falcon irányába. Közvetlenül mögötte Han és Leia rohant a hajó felé, a kezüket az arcuk elé kapva, amikor egy csapat mynock húzott el mellettük. Elérték a hajót, és felrohantak a rámpán, be a hajóba. Amint bent voltak mindnyájan, Csubakka becsukta mögöttük a csapóajtót, vigyázva, nehogy valamiképp egy mynock is besurranjon velük.

– Gyerünk, Csubi, fűts be neki! – kiáltotta Han, amint Leiával együtt végigviharzottak a raktéren. – Húzzuk el a csíkot, amilyen gyorsan csak lehet!

Csubakka a helyére sietett, közben Han gyorsan ellenőrizte a raktér vezérlőkonzolján sorakozó kijelzőket.

Leia, aki lélekszakadva futott, hogy beérje őket, figyelmeztette a két pilótát:

– Észre fognak venni, mielőtt felgyorsulhatnánk.

Han mintha nem is hallotta volna, mit mond a nő. Körülpillantott a műszereken, aztán a helyére szaladt a pilótafülkében. De amikor elment a hercegnő mellett, odavetett megjegyzéséből kiderült, hogy minden egyes szót hallott.

– Sajnos nincs rá időnk, hogy bizottsági ülésen vitassuk meg a helyzetet.

Azzal el is tűnt, belevágta magát a pilótaülésbe, és lázasan kapcsolgatni kezdett a műszerfal kallantyúin. A következő pillanatbán a hajó belsejében feldübörögtek a főhajtóművek.

De Leia még nem tekintette lezártnak az ügyet.

– Én nem vagyok bizottság! – kiáltotta oda a pilótának dühösen.

Nem úgy tűnt, mintha Han egyáltalán meghallotta volna. Az előbbi váratlan barlangrengés lassan elcsitult, de Han már eltökélte magát, hogy kivezeti innen a hajóját – méghozzá minél előbb!

Leia becsatolta magát a helyére.

– Úgysem tudja megcsinálni az ugrást a fénysebességre ebben az aszteroidamezőben! – kiáltotta a hajtóművek bömbölése közepette.

Solo csak elvigyorodott a válla fölött.

– Kösse csak be magát, szerelmem – mondta. – Felszállunk!

– De hiszen megszűnt a rengés!

Hannak azonban esze ágában sem volt megállítani a hajóját. Az űrhajó máris elindult előre, az üreg cikcakkos falai egyre gyorsuló ütemben siklottak hátrafelé az ablakon túl. Csubakka egyszerre csak rémülten felkiáltott, ahogy kipillantott az elülső szélvédőn.

Közvetlenül előttük sűrű, csipkézett sorokban fehér cseppkövek csüngtek a mennyezetből és álltak ki a padlóból, teljesen körülfogva az üreg kijáratát.

– Látom én is, Csubi! – kiáltotta Han. Teljes erőből hátrahúzta a gyorsítókart, és a Millennium Falcon előrelendült. – Kapaszkodjatok!

– Összeomlik az egész barlang! – sikoltott fel Leia, amikor meglátta, hogy a kijárat egyre szűkül.

– Nem barlang ez.

– Tessék?!

Thripio rémülten hadarni kezdett:

– Te jóságos ég! Ó, ne! Végünk van! Ég önnel, Leia kisasszony! Ég önnel, kapitány úr!

Leiának leesett az álla, ahogy a vészesen közeledő barlangkijáratra meredt.

Igen, Hannak igaza volt: ez nem lehetett barlang. Amikor még közelebb értek a nyíláshoz, láthatóvá vált, hogy az előbb cseppköveknek hitt fehér ásványi alakzatok óriási fogak. És afelől sem maradt semmi kétség, hogy miközben kifelé igyekeztek ebből a förtelmes torokból, azok a fogak lassan összezárultak.

Csubakka felbömbölt.

– Döntsd be, Csubi!

Képtelen manőver volt. De Csubakka egy pillanatot sem késlekedett, és megint sikerült neki a lehetetlen. Meredeken az oldalára döntötte a Millennium Falcont, és a felgyorsult hajót bevitte azok közé a csillogó, fehér agyarak közé. És valóban ez volt az utolsó pillanat, mert a Falcon épp hogy kiröppent ebből az élő alagútból, amikor a két állkapocs összekaffant.

A Falcon végigsuhant az aszteroida sziklás bemélyedése fölött, és közben egy irdatlan, űrbéli meztelencsiga üldözte! Ez a rózsaszínű monstrum sehogyan sem akart beletörődni, hogy ízletes csemegéje elszökik; kilökte magát a kráterből, hogy bekapja a menekülő hajót. De a szörny lassúnak bizonyult. A következő pillanatban a teherhajó már felemelkedett, és suhanva elszáguldott az űrbe nyálas üldözője elől. Még meg sem szabadult az egyik veszélyből, máris újabb fenyegette: a Millennium Falcon visszatért a halálos aszteroidamezőbe.

Luke zihált, alig kapott levegőt ennek a legutóbbi állóképességi próbának a végén. Jedi tanítómestere kiparancsolta a dzsungelbe, hogy ebben a kusza aljnövényzetben fusson maratoni távot. Nem elég, hogy Yoda ilyen kimerítő futásra kényszerítette Luke-ot, még magát is meghívatta egy kis sétalovaglásra. Miközben a reménybeli jedi lihegve és izzadva fogyasztotta a kimerítő távot, a kis jedimester a Luke hátára akasztott, hevenyészett hevederből figyelte az ifjú előrehaladását.

Yoda egyre a fejét csóválta, és maga elé dörmögve az ifjú gyönge kitartását ócsárolta.

Mire visszaértek arra a tisztásra, ahol rendületlenül várt rájuk Artu Detu, Luke kis híján elájult a kimerültségtől. Amikor végre betámolygott a célba a tisztáson, Yoda újabb próba elé állította.

Luke még ki sem fújhatta magát, a hátán kucorgó kis jedi egy fémrudat dobott az orra elé. Luke villámgyorsan előrántotta fénykardját, és vadul a rúd felé vágott. De a mozdulat lassú volt, és a rúd érintetlenül a földre esett. Luke végképp kifogyva az erejéből a nedves földre rogyott.

– Nem bírom – nyögte –, túl fáradt vagyok.

Yoda, együttérzésének halvány jelét se mutatva, ráförmedt:

– Az a rúd már lenne sok kis miszlikben, ha te volnál igazi jedi!

De hát Luke is tudta, hogy nem jedi – még nem, akárhogy is. És ez a kemény edzés, amit Yoda összeállított a számára, kis híján minden erejét kiszívta.

– Én meg azt hittem, hogy jó formában vagyok – lihegte.

– No persze, kérdés, mihez képest? – csúfolódott az aprócska oktató. – Felejtsd el a régi normáidat. Felejtsd el, amit tanultad!

Luke őszintén el volt rá szánva, hogy leszokjék mindarról, amit régen helyesnek és követendőnek tartott, és mindent elsajátítson, amit ez a kis jedimester megtanít neki. Próbára tévő gyakorlatok voltak, de ahogy múlt az idő, Luke ereje és képességei gyarapodtak, olyannyira, hogy még kételkedő mestere is reménykedni kezdett. De nem ment könnyen.

Yoda hosszú órákat töltött azzal, hogy a jedik viselkedésére oktassa tanítványát. Ott ültek a fák alatt, nem messze Yoda házikójától, és Luke feszült figyelemmel hallgatta mesterét, aki történeteket és tanmeséket adott elő neki. Luke hallgatta, Yoda meg egy gimerfából készült botocskát rágcsált, aminek az alsó végéből három kisebb gally állt ki.

No és persze volt mindenféle testedző gyakorlat is. Luke különösen azon fáradozott sokat, hogy az ugrótechnikáját tökéletesítse. Egyszer aztán úgy gondolta, meglepi Yodát, megmutatja neki, mennyit fejlődött. A mester ott ült egy fatönkön, egy jó nagy pocsolya szélén, amikor meghallotta, hogy az aljnövényzetben gázolva valaki közeledik.

Egyszerre csak megjelent Luke a pocsolya túloldalán, és futva a víz felé tartott. Éppen Yoda felé jött, és amikor odaért a túlpartra, elrugaszkodott, és magas ívben a levegőbe lendült. De az ugrás rövidre sikerült, Luke hangos csobbanással a vízben landolt, és csuromvizesre fröcskölte Yodát.

Yoda ajka csalódottan lefittyedt.

De Luke-nak eszébe se jutott, hogy feladja. Eltökélte, hogy jedi válik belőle, és bármilyen nevetségesnek érzi magát a próbálkozások során, elvégez minden feladatot, amit Yoda kitűz elé. Nem panaszkodott akkor sem, amikor Yoda ráparancsolt, hogy álljon fejre. Először egy kicsit bizonytalanul, Luke megcsinálta a fejállást, majd némi ingadozás után szilárdan kinyomta magát a karjával. Úgy rémlett, órák óta áll ebben a fejtetőre állított pozitúrában, de kétségtelenül könnyebben ment neki, mint a kiképzés előtt ment volna. Összpontosító képessége annyit javult, hogy tökéletesen meg tudta tartani az egyensúlyát – pedig még Yoda is ott gubbasztott a sarkán.

De a próbának ezzel még nem volt vége. Yoda megkocogtatta a lábát a botjával, ezzel adott jelt Luke-nak. Az ifjú lassan, óvatosan és minden figyelmét a feladatra összpontosítva felemelte az egyik kezét a talajról. A teste enyhén megingott a súlypont áthelyeződésétől, de megtartotta az egyensúlyát, és tovább koncentrálva elkezdett megemelni egy kisebb szikladarabot – az Erő segítségével. Váratlanul megjelent egy füttyögő és csipogó R2-es droid, és odarobogott ifjú gazdájához.

Luke összecsuklott, Yoda pedig még idejében leugrott a földre zuhanó testről. Az ifjú jeditanítvány bosszúsan kérdezte:

– Jaj, Artu, mi a csudát akarsz?!

Artu Detu eszeveszetten gurult fel-alá, miközben kétségbeesetten igyekezett megértetni magát egy sor elektronikus csiripeléssel. Luke csak nézte, ahogy a kis droid odaszalad a láp széléhez. Sietve utánament, és akkor végre megértette, hogy mit akar neki mondani Artu.

Luke megállt a vízparton, és látta, hogy X-szárnyúja teljesen elmerült a vízben, már csak a jobb szárnyvége áll ki belőle.

– Jaj, ne! – nyögte Luke. – Ezt már az életben ki nem húzzuk innen!

Közben odajött Yoda is, és Luke megjegyzését hallván mérgesen dobbantott a lábával.

– Vagy te olyan biztos? – pirított rá Yoda. – Meg te próbáltad? Mindig csak nem megy, nem megy, te mondasz. Hát hiába beszélek? – Gyűrött kis arca majd szétpukkant a méregtől.

Luke a mesterére pillantott, aztán kétségekkel telve az elsüllyedt hajóra.

– Mester – mondta hitetlenkedve –, ez itt egy kicsit más dolog, mint sziklákat emelgetni.

Most aztán végképp elfogyott a mester türelme.

– Nem! Nem más! – kiabálta. – A különbségek csak a te fejedben vannak! Ki velük! Nem látod nekik már hasznát sose!

Luke hitt mesterének. Ha Yoda azt mondja, hogy nem lehetetlen a feladat, akkor talán meg kellene próbálkoznia vele. Ismét az elsüllyedt X-szárnyúra pillantott, és erőt gyűjtött a tökéletes összpontosításhoz.

– Rendben van – mondta végül. – Megpróbálom.

De ismét helytelen szavakat használt.

– Nem! – mondta türelmetlenül Yoda. – Ne próbálkozz. Csináld, csináld! Vagy ne csináld. Próbálkozni nem lehet.

Luke lehunyta a szemét. Igyekezett elképzelni X-szárnyú vadászgépe körvonalait, formáját, érezni a súlyát. És erősen koncentrált a mozdulatra, ahogyan majd kiemelkedik a párás vízből.

Ahogy összpontosított, váratlanul meghallotta, hogy a víz tajtékozva bugyogni kezd, aztán bugyborékolva kiemelkedett az X-szárnyú orra. A vadászgép csúcsa lassan a víz felszíne fölé emelkedett, imbolyogva megállt, aztán nagyot csobbanva ismét alámerült.

Luke-ból elszállt az erő, levegő után kapkodott.

– Nem bírom – mondta csüggedten. – Túl nagy.

– A nagyságnak nincs jelentősége – erősködött Yoda. – Nem számít. Nézz rám. Engem is megítéled méretre?

Luke, meghajolva az érvek előtt, csak némán a fejét rázta.

– Hát nem is ajánlom teneked – intette a jedimester. – Mert nekem szövetségesem az Erő. Az élet adja, és az növeszti. Energiája körülvesz, és a szolgálatába állít. Mi vagyunk sugárzó lények, nem ez a hitvány anyag – mondta, és az ujja közé csípte Luke bőrét.

Yoda széles, körülölelő mozdulatot tett, hogy a köréjük boruló világmindenség végtelenjét érzékeltesse.

– Neked érezni kell. Érezni az áramlását. Érezni az Erőt magad körül. Itt – mondta, és körbemutatott –, itt, kettőnk között, meg a között a fa és a szikla között.

Miközben Yoda elmerülten magyarázta az Erő mibenlétét, Artu tanácstalanul forgatta a fejét ide-oda, és sikertelenül igyekezett felfedezni ezt a sokat emlegetett „Erőt” az érzékelőin. Bambán füttyögött és csipogott.

– Igen, ott van mindenütt – folytatta Yoda, ügyet sem vetve a kis droidra –, és vár, hogy megérezzük és felhasználjuk. Bizony, itt van köztünk és a hajód között is!

Aztán Yoda megfordult, és a lápra meredt; néhány pillanat múlva kavarogni kezdett a víz. A szelíden bugyborékoló hullámok közül, egészen lassan, ismét kibukkant a vadászgép orra.

Luke csak tátogni tudott az ámulattól, amikor az X-szárnyú gép kecsesen kiemelkedett a hullámsírból, és fenséges méltósággal lebegve a part felé indult.

Luke csöndben fogadalmat tett, hogy soha többé nem használja a „lehetetlen” szót. Mert íme, összefonódó fagyökerek alkotta emelvényén ott állt az apró termetű Yoda, s könnyed tekintetének engedelmeskedve az X-szárnyú a vízből a partra siklott. Luke alig akart hinni a szemének. De tudta, hogy amit lát, pompás példája a jedik hatalmának az Erő fölött.

Artu, akit legalább annyira elképesztettek a látottak, mint Luke-ot, de a filozofikus mélységű gondolatok elkerülték, megeresztett egy sor harsány füttyöt, aztán hanyatt-homlok rohanva védelmet keresett egy hatalmas gyökérfonat mögött.

Az X-szárnyú egyre csak jött a part felé, mintha lebegne, aztán puhán huppanva megállapodott.

Luke, akit teljesen lenyűgözött az iménti bravúros mutatvány, tisztelettel vegyes félelemmel lépett oda Yodához.

– Én… – kezdte kábultan. – De hát… ez hihetetlen!

– Ezért van, hogy mindig kudarcot vallasz – mutatott rá Yoda.

Luke csak zavartan rázta a fejét, és azon tűnődött, vajon elérheti-e valaha is azt a magas fokot, hogy jedi váljék belőle.

Fejvadászok! A galaxis lakóinak legocsmányabb söpredéke voltak ők, megannyi gátlástalan szerencselovag, ki tudja, hányféle fajú, rendű és rangú csőcselék. Visszataszító foglalkozás volt ez, nem csoda, ha gyalázatos alakok választották ezt hivatásuknak. Néhányukat maga Darth Vader toborozta, és most ott álltak mindannyian a birodalmi csillagromboló parancsnoki hídján.

Piett admirális valamivel odébb egy kapitány társaságában állt, és onnan szemlélte ezt a szedett-vedett társaságot. Megállapították, hogy a sötét nagyúr ezúttal nem mindennapi bandát szedett össze ezekből a szerencsevadászokból, beleértve Bosskot, aki lottyadt, táskás arcát Vader felé fordította, és a sötét nagyurat bámulta. Bossk mellett két emberforma alak állt, Zuckuss és Dengar, mindketten telis-tele sebhelyekkel, számtalan leírhatatlan kaland emlékéül. Volt közöttük egy ütött-kopott, fényevesztett, krómszínű droid is, amely az IG–88 névre hallgatott, és ott állt az álnok Boba Fett mellett. Fett, maga is emberi fajzat, különösen könyörtelen módszereiről volt hírhedt. Páncélozott űrruhát viselt, állig felfegyverkezve, amilyenhez hasonlót még a klónháborúkban hordott a harcosok egy csoportja, akik a jedilovagok kezétől szenderültek jobblétre. Ocsmány megjelenését néhány befont hajú skalp egészítette ki.

– Fejvadászok! – mondta Piett undorodva. – Ugyan minek keverjük bele őket? A lázadók úgysem szökhetnek meg előlünk.

Mielőtt a kapitány válaszolhatott volna, az admirálishoz futva odajött az egyik hajó repülésirányítója.

– Uram – jelentette hadarva –, sürgős hívást kaptunk az Avenger csillagrombolóról.

Piett elolvasta az üzenetet, aztán sietve ment jelentést tenni Vadernek. Amikor a közelükbe ért, még elcsípte Vader eligazításának néhány utolsó mondatát.

– Magas jutalomban részesül az, aki a Millennium Falcon nyomára vezet minket – mondta Vader. – Szabad kezet kaptok, bármilyen eszközt bevethettek, de bizonyítékot akarok. Nem érem be skalpokkal.

A Szith nagyura megszakította az eligazítást, amikor odalépett mellé Piett.

– Uram – suttogta fékevesztett boldogsággal az admirális –, elkaptuk őket!

TIZEDIK FEJEZET

Az Avenger abban a pillanatban észrevette a Millennium Falcont, amint a teherhajó kiszökött a hatalmas aszteroida kráteréből.

És attól a pillanattól kezdve a birodalmi hajó újult erővel folytatta az üldözést, vakító tűzesőt árasztva a menekülő teherhajó felé. Masszív testével fittyet hányva a záporozó mennyköveknek, a csillagromboló egy másodpercre sem tévesztette szem elől a kisebb hajót.

A Millennium Falcon, sokkal mozgékonyabb lévén a másik hajónál, szemfényvesztő ügyességgel kerülgette a feléje viharzó nagyobb szikladarabokat. Egyelőre megőrizte kezdeti előnyét az Avengerrel szemben, de nyilvánvaló volt, hogy a makacsul követő hadihajó nem fog egykönnyen lemondani a zsákmányról.

A Millennium Falcon röppályáján hirtelen feltűnt egy aszteroidaóriás, és hihetetlen sebességgel száguldott a teherhajó felé. A Falcon fürgén oldalra dőlt, el az útból, és az aszteroida elzúgott mellette, hogy aztán sérülést nem okozva ízekre robbanjon az Avenger oldalán.

Han Solo látta az elülső kajütablakon a felvillanó robbanás visszfényét. Úgy tűnt, üldözőjük tökéletesen sebezhetetlen; de Hannak most nem volt ideje arra, hogy összehasonlítgassa a két hajót. Erejét teljesen lekötötte, hogy kézben tartsa a Falcont, amelyre csak úgy záporozott a birodalmiak ágyútüze.

Leia hercegnő feszült figyelemmel leste a fekete űrben fel-felvillanó aszteroidák és az ágyúlövedékek fénycsóváit. Ujjai görcsösen markolták a pilótaülés karfáját. Bár minden ellenük szólt, Leia csöndben reménykedett, hogy élve kikerülnek ebből a pokolból.

Szi Thripio, aki nagy gonddal tanulmányozta a nyomkövető monitoron vibráló képeket, most Hanhoz fordult.

– Látom az aszteroidamező szélét, uram – jelentette.

– Kitűnő – felelt neki Han. – Amint kievickélünk innen, fénysebességre kapcsoljuk az öreglányt. – Úgy rémlett, kétsége sincs afelől, hogy perceken belül fényévekre maguk mögött hagyják az üldöző csillagrombolót. Hiszen megjavították a hiperhajtóművet, és most már nincs más hátra, mint hogy kijussanak ebből az aszteroidamezőből a szabad űrbe, aztán huss! – elporzanak a biztonságot ígérő messzeségbe.

Izgatott vukivakkantás hallatszott, mert az ablakon kitekintő Csubakka észrevette, hogy a kénkövek sűrűsége máris alábbhagyott. Szökésről egyelőre azonban szó sem lehetett, mert az Avenger csökkentette a kettőjük közötti távolságot, lézerágyúiból iszonyatosan megszórta a Falcont, amitől a hajó hánykolódni kezdett és oldalra billent.

Han villámgyorsan igazított a kapcsolókon, és visszahozta a hajót egyenesbe. A következő pillanatban a Falcon kitört az aszteroidamezőből, és belépett a békés, csillagokkal pettyezett mély űr csöndjébe. Csubakka felnyerített örömében, hogy végre kikeveredtek ebből a halálos zivatarból – de alig várta már, hogy a csillagromboló is eltűnjön a hátuk mögül.

– Szívemből szólsz, Csubi – csatlakozott hozzá Han. – Pucoljunk innen. Fénysebességre felkészülni! Most az egyszer őket éri meglepetés! Kapaszkodjatok…

Mindenki megfeszítette magát, amikor Han megrántotta a fénysebesség-kapcsolót. De a meglepetés a Millennium Falcon legénységét, s legfőképp kapitányát érte, amikor, mint már annyiszor…

…megint csak nem történt semmi.

Semmi!

Han kétségbeesetten újból megrántotta a kapcsolókart.

A hajó továbbhaladt a fény alatti sebességen.

– De hát ez nem járja! – kiáltott föl Han, s kezdett pánikba esni.

Csubakka dühöngött. Barátjával és kapitányával szemben ritkán veszítette el az önuralmát. De most az egyszer teljesen magánkívül volt, és üvöltve, válogatás nélkül szórta vukiátkait Han fejére.

– Ki van zárva – válaszolta neki Han védekezően, és közben gyorsan leolvasta a számítógép kiírásait. – Tudom, hogy ellenőriztem a kapcsolóáramköröket.

Csubakka megint mérgesen vakkantott.

– De hát mondom, hogy nem az én hibám! Holtbiztos, hogy ellenőriztem mindet.

Leiából mély sóhaj tört föl.

– Tehát a fénysebességről lemondhatunk? – kérdezte olyan hangon, amelyből kiérződött, hogy erre a katasztrófára is számított.

– Uram – vágott a szavukba Thripio –, most veszítettük el a hátsó védőpajzsunkat. Még egy közvetlen találat a hátsó fertályunkra, és becsukhatjuk a boltot.

– Nos – mondta Leia, és a Millennium Falcon kapitányára meredt –, most mi lesz?

Han tudta, hogy egyetlen lehetősége maradt. Az Avenger is kiért az aszteroidamezőből, és most már rohamosan felzárkózott mögéjük, úgyhogy szóba se jöhetett, hogy Han kiértékelje a számítógép-kiírásokat, és valamiféle programot készítsen. Nem tehetett mást, az ösztöneire hallgatva kellett döntenie. Tényleg ez volt az egyetlen lehetőségük.

– Meredek dőlés, Csubi! – adta ki a parancsot, és másodpilótájára nézve meghúzott egy kapcsolókart. – Fordítsuk meg ezt a dereglyét.

Még Csubakka sem fogta föl, hogy mi a szándéka Hannak. Zavartan vakkantott egyet, mint aki nem biztos benne, hogy jól hallotta az iménti utasítást.

– Világosan beszélek, nem?! – üvöltötte Han. – Teljes forduló! Minden energiát a mellső védőpajzsba! – Ezúttal nem lehetett kétség, hogy mi a parancs, és bár Csubakka továbbra sem értette, hogy mire jó ez az öngyilkos manőver, engedelmeskedett.

A hercegnő csak hüledezett döbbenetében.

– Csak nem akarja megtámadni őket?! – dadogta hitetlenül, így aztán már végképp semmi esélyük az életben maradásra, gondolta. Lehet, hogy Han tényleg megőrült?

Thripio, aki időközben néhány számítást végzett számítógépagyával, most odafordult Solóhoz.

– Uram, ha szabad rámutatnom, a birodalmi csillagromboló ellen intézett közvetlen támadás túlélési esélye…

Csubakka rámordult az aranyszínű droidra, és Thripio nyomban befogta a száját. Nem akadt senki a fedélzeten, aki kíváncsi lett volna a statisztikai adatokra, kiváltképp, mert a Falcon máris meredek fordulóba dőlt, s megváltozott pályáján egyenesen a birodalmi ágyúk elsöprő tűzförgetege felé tartott.

Solo feszülten figyelte a hajója röptét. Egyedül az ő kezében volt most a Falcon sorsa, minden azon múlott, sikerül-e kikerülnie a birodalmi hajó felől pukkanva záporozó sortüzeket. A teherhajó ide-oda szökkent, ahogy Han, még mindig a csillagromboló felé tartva, kerülgette a robbanásokat.

Kicsiny hajóján még a leghalványabb elképzelése sem volt senkinek, vajon mi lehet kapitányuk terve.

– Túl alacsonyan jön! – kiáltotta a birodalmi hajó első tisztje, bár nem egészen hitt a szemének.

Needa kapitány és a csillagromboló legénysége odarohant az Avenger parancsnoki hídjára, hogy lássák a Millennium Falcon öngyilkos röptét, miközben az egész hatalmas birodalmi hajón visszhangzottak a riadót jelző szirénák. Egy ilyen kis méretű teherhajó nem sok kárt tehetett a csillagromboló törzsében, de ha a parancsnoki híd ablakait találja telibe, a repülésirányító szinten nem sokan maradnának életben.

A monitorfigyelő tiszt rémülten jelentette, amit észlelt:

– Nem tudjuk elkerülni az ütközést!

– Pajzsok fönn? – kérdezte Needa kapitány. – Ez megőrült!

– Fedezékbe! – üvöltötte az első tiszt.

A Falcon nyílegyenesen a parancsnoki híd ablakának tartott; az Avenger teljes tiszti kara rémülten a padlóra vetette magát. De az utolsó pillanatban a teherhajó élesen felhúzott.

Aztán meg…

Needa kapitány meg a többi tiszt óvatosan fölemelte a tejét. Odakint nem látszott más, csak a békés csillagóceán.

– A radarok kövessék őket! – adta ki a parancsot Needa. – Ezek képesek, és újra jönnek.

A radarkezelő tiszt megkísérelte befogni a teherhajót. De a képernyők üresen vibráltak.

– Különös – dörmögte.

– Mi lesz már? – kérdezte Needa, és odalépett a tiszt háta mögé, hogy maga is végignézze a radarkijelzőket.

– A hajó nincs rajta egyik monitorunkon sem.

A kapitány megzavarodott.

– De hát nem tűnhetett el csak úgy! Elképzelhető, hogy egy ilyen csöpp kis hajónak álcázóberendezése legyen?

– Ki van zárva, uram – válaszolt az első tiszt. – Inkább az a valószínű, hogy sikerült nekik fénysebességre kapcsolni az utolsó pillanatban.

Needa kapitány érezte, hogy dühe a tanácstalanságával együtt nő.

– Minek támadtak akkor? Hiszen simán hiperbe mehettek volna, miután kijöttek az aszteroidamezőből.

– Akár így, akár úgy, uram, nálam semmi nyomuk – felelte a nyomkövető tiszt, mert még mindig képtelen volt befogni a Millennium Falcont a képernyőkkel. – Az egyetlen logikus magyarázat, hogy fénysebességre kapcsoltak.

A kapitány összeomlott. Hogy az ördögbe tolhatott ki vele ez az átkozott teherhajó? Egy szárnysegéd közeledett.

– Uram, Vader nagyúr helyzetjelentést kér az üldözés állásáról – jelentette. – Mi lesz az üzenet?

Needa megpróbált lelket önteni magába. Megbocsáthatatlan hibát követett el, hogy elengedte a Millennium Falcont, amikor már csak karnyújtásnyira volt, de tudta, nincs mentsége, jelentenie kell Vadernek a kudarcát. Beletörődött a megváltoztathatatlanba; mindegy, akármilyen büntetést tartogasson is számára a sötét nagyúr.

– Engem terhel a felelősség a történtekért – mondta. – Készítsék elő a siklót. Amikor utolér bennünket Vader nagyúr hajója, át akarok menni hozzá, hogy magam kérjem az elnézését. Fordítsák meg a hajót, és kutassák át még egyszer a körzetet.

Akár egy lassan ébredező óriás, az Avenger végrehajtotta a fordulót, de a Millennium Falconnak még mindig nem volt se híre, se hamva.

Luke mozdulatlanul feküdt a sárban, s a feje fölött akár a tűzlegyek, két izzó gömb lebegett. Tehetetlen gazdája mellett ott állt védelmezően a hordótestű kis droid, és időnként kinyújtotta valamelyik pótkarját a levegőbe, mintha szúnyogokat akarna elhessegetni. De a táncoló fénygömböcskék minduntalan félreszökkentek a droid karja elől.

Artu Detu Luke ernyedten heverő teste fölé hajolt, és füttyögve próbálta magához téríteni. De Luke, aki ájult kábulatba zuhant az energiagömböcskék ütéseitől, nem reagált. A droid Yoda felé fordult, aki most is ott üldögélt egykedvűen kedvenc fatönkjén, és mérgesen csipogva szidalmazni kezdte a jedi tanítómestert.

De az rá se hederített, így hát Artu megint csak Luke felé fordult. Elektronikus áramkörei azt sugallták neki, nem érdemes apró kis neszeivel próbálkoznia, úgysem sikerül Luke-ot fölélesztenie. Artu fémtestében automatikusan működésbe lépett egy vészmentőrendszer, a droid kibocsátott egy parányi elektródát, és Luke mellkasára tapasztotta. Aggodalmasan csipogva, Artu enyhe elektromos töltést gerjesztett, éppen csak olyan erőset, amely képes lesz fölrázni Luke-ot az eszméletlenségből. A fiatalember mellkasa megemelkedett, és Luke összerezzenve magához tért.

Az ifjú jedinövendék kábultan bámult, aztán megrázta a fejét. Körülpillantott, és közben a vállát dörgölte ott, ahol Yoda távirányítható drónjai eltalálták. A szeme sarkából észrevette, hogy a gömbök még mindig ott lebegnek a feje fölött, és elkomorodott. Aztán hallotta, hogy Yoda vidáman nevetgélni kezd valahol a közelben, és feléje fordult.

– Koncentráció, mi? – kacagott Yoda, és barázdált arcáról lerítt szertelen jókedve. – Koncentráció!

Luke nem volt abban a hangulatban, hogy viszonozza a mosolyt.

– Én meg még azt hittem, hogy csak kábításra vannak beállítva azok az edződrónok! – kiáltott fel dühösen.

– Úgy is van – felelte Yoda, és kitűnően mulatott.

– Jóval erősebbre vannak beállítva, mint amihez én szokva vagyok – mondta Luke sajgó vállal.

– Az semmit se számítana, ha benned áramolna az Erő – oktatta őt Yoda. – Akkor ugornál magasabbra! Akkor mozognál gyorsabban! – kiáltotta. – Magadat kitárni az Erőnek, azt neked kell!

A fiatalembert már-már teljesen elborította a keserűség ettől a kíméletlen gyakorlatozástól, pedig még nem is olyan régen kezdett hozzá. Korábban azt hitte, már csak egyetlen lépés választja el az Erőtől – de a kudarcok egyre szaporodtak, s most már kezdte érezni, messze van még tőle. Yoda buzdító szavaitól most mégis talpra szökkent. Elege volt már a véget nem érő várakozásból, torkig volt a sikertelenséggel, és egyre ingerültebbé tették Yoda rejtélyes utasításai.

Luke fölkapta a sárban heverő fénykardját, és gyorsan bekapcsolta.

Artu Detu halálra válva a rémülettől elrobogott, hogy menedéket keressen.

– Na, most próbáljuk! – kiáltotta Luke. – Kész vagyok, érzem az Erőt. Gyertek csak, kis nyavalyások! – Luke villámló szemmel megragadta a fegyverét, és a távirányítható drónok felé indult. Azok nyomban arrébb pördültek, és lebegve megálltak Yoda feje fölött.

– Nem jó, nem jó – sopánkodott a jedimester, és mérgesen csóválta deres fejét. – Nem ez kell. Te most érzel dühöt.

– De hiszen mondom, hogy érzem az Erőt! – tiltakozott hevesen Luke.

– Nem, te érzed dühöt, félelmet, agressziót! – figyelmeztette Yoda. – Ezek az Erő sötét oldalához tartoznak. Persze, ők jönnek könnyedén… ingerelnek harcra. Óvakodjál te tőlük, óvakodjál! Mert nagy árat fizetsz a hatalomért, amivel ők felruháznak.

Luke leengedte a kardját, és zavartan pillantott Yodára.

– Nagy árat? – kérdezte. – Ezt hogy érted?

– A sötét oldal hívogat – mondta ünnepélyesen Yoda. – De ha egyszer elindítja téged az ösvényen, egész sorsod irányítását kapja a kezébe. El fogja emészteni tégedet… akárcsak Obi-van tanítványát.

Luke bólintott. Most értette, kire céloz Yoda.

– Vader nagyúrra gondolsz – mondta. Luke eltűnődött egy pillanatig, aztán megkérdezte: – A sötét oldal erősebb?

– Dehogy, dehogy. Csak fürgébb, könnyebb, csábítóbb.

– De miképpen különböztethetem meg a jó oldalt a rossztól? – kérdezte Luke elbizonytalanodva.

– Tudni fogod… – felelte Yoda. – Ha majd békesség tölt el… nyugalom és passzivitás. A jedinek az Erő: tudás. Sosem használja támadásra.

– De miért nem… – kezdte Luke.

– Elég! Semmi miért. Nem mondok többet. Verd ki fejedből összes kérdések. Higgadj le, béke költözze beléd… – Yoda hangja elhalt, de szavainak hipnotikus hatása volt Luke-ra. Az ifjú tanítvány abbahagyta az ellenkezést, fokozatosan fölengedett, testét és szellemét nyugalom szállta meg.

– Jól van… – mormolta Yoda – szép nyugodtan.

Luke szeme lassanként lecsukódott, ahogy a fejéből kiűzte a figyelmét elterelő gondolatokat.

– Fogadd magadba…

Luke nem hallotta, inkább érezte Yoda ringató hangját, amelyet mohón, szivacsként szippantott magába az agya. Kényszerítette magát, hogy a mester szavai szárnyán a magasba emelkedjen, bárhová vezessen is a röptük.

– Engedd el magad…

Amikor Yoda úgy látta, Luke annyira ellazult, hogy többre már nem képes a jelenlegi szinten, a kis jedi alig észrevehető, finom mozdulatot tett. A két távirányítható gömböcske abban a szempillantásban lecsapott Luke-ra, és közben kábítósugarat lövelltek a fiatalember felé.

Ugyanabban a pillanatban magához tért Luke, és bekapcsolta a fénykardját. Talpra ugrott, és csakis összpontosított figyelmére bízva magát, egymás után kivédte a sugarakat. Félelem nélkül állta a támadást, és különös kecsességgel tért ki és szökkent ide-oda a sugarak útjából. Amikor fel-felugrott a levegőbe, hogy elhárítsa valamelyik gömböcske lecsapó sugarát, sokkal magasabbra emelkedett föl a talajról, mint bármikor korábban. Nem volt egyetlen fölösleges mozdulata sem, csak a szabálytalan időközökben feléje lövellő sugárnyalábokra koncentrált.

Aztán amilyen váratlanul kezdődött a támadás, ugyanolyan váratlanul a gömböcskék egyszerre csak visszavonultak. A csillogó drónok újból elfoglalták előbbi helyüket mesterük feje fölött.

Artu Detu, ez az elmaradhatatlan kibic elektronikus sóhajt hallatott, aztán rosszallóan megcsóválta kupolás fémfejét.

Luke büszkén elvigyorodott, és Yodára nézett.

– Te haladol egészen jól, fiatal barátom – ismerte el a jedimester. – Szépen erősödsz. – De apró termetű oktatójától ennél több dicséretre nem futotta.

Luke-ot valóságos diadalmámor töltötte el, hogy ilyen csodálatosan halad. Várakozóan nézett Yodára, további elismerő szavakat lesve. De Yoda nem mozdult, és egy szót se szólt. Csak ült ott némán – aztán egyszerre csak újabb két gömböcske szökkent a levegőbe a háta mögül, és alakzatot formált az előző kettővel.

Luke Skywalker boldog vigyora lassan lehervadt.

Két fehér vértbe bújt rohamosztagos fölemelte Needa kapitány élettelen testét Darth Vader birodalmi csillagrombolójának padlózatáról.

Needa a lelke mélyén tudta, hogy alighanem halállal kell bűnhődnie, amiért elszalasztotta a Millennium Falcont. Tudta azt is, hogy elkerülhetetlenül jelentést kell tennie Vadernek a helyzetről, és formálisan bocsánatot kell kérnie. De hát a birodalmi hadseregben nem járt kegyelem a vétkesnek. És Vader, amint az várható volt, undorodva adta meg a jelt a kapitány kivégzésére.

A sötét nagyúr most elfordult, hogy fogadja Piett admirálist és másik két kapitányát, akik jelentést tettek a legújabb fejleményekről.

– Vader nagyúr – mondta Piett –, hajóink teljesen átkutatták a kérdéses űrkörzetet, de semmit sem találtak. A Millennium Falcon minden kétséget kizáróan fénysebességre váltott. Mostanára már alighanem valahol a galaxis túloldalán jár.

Vader csak sziszegni tudott a légrostélyán keresztül.

– Rendeljen el riadót minden egységnek! – adta ki az utasítást. – Számítsák ki a legutolsó röppályájukból adódó összes lehetséges pályagörbét, és szórják szét a flottát; minden egyes hajó induljon a keresésükre. Egyet mondok, admirális: ne hozzon még egyszer kínos helyzetbe, mert torkig vagyok!

Piettnek fölrémlett az Avenger kapitánya, akit épp az imént vonszoltak ki, mint egy liszteszsákot. És eszébe jutott Ozzel admirális gyötrelmes kínhalála is.

– Parancsára, uram – felelte, és igyekezett leplezni a félelmét. – Megtaláljuk őket.

Aztán az admirális egy szárnysegédhez fordult.

– A flottát szétszórni! – utasította. A szárnysegéd indult, hogy végrehajtsa a parancsot, az admirális arcán pedig a félelem sötét árnyéka suhant át. Egy csöppet sem volt biztos benne, hogy több szerencséje lesz, mint Ozzelnak vagy Needának.

Vader nagyúr óriás csillagrombolója méltóságteljesen siklott a nyílt űr felé. Kisebb hajókból álló flottája védelmezően fogta körül, miközben a birodalmi armada lassan maga mögött hagyta az Avenger csillagrombolót.

Sem az Avengeren, sem Vader egész flottájában nem volt halvány sejtelme sem senkinek, milyen közel voltak az áhított zsákmányhoz. Az Avenger rátért a flottával éppen ellenkező irányba vezető röppályájára, hogy folytassa a kutatást, s közben hatalmas parancsnoki hídjának a hátára tapadva magával hurcolt egy csészealj formájú kis teherhajót – a Millennium Falcont.

A Falcon pilótafülkéjében minden csöndes volt. Han Solo leállította a hajóját, és olyan sebesen kapcsolt ki minden rendszert, hogy még az egyébként beszédes Szi Thripiónak is elakadt a szava. Thripio csak állt ott, egy lépést se tett, aranyszínű arcára odafagyott a csodálkozás.

– Igazán szólhatott volna neki, mielőtt kikapcsolta – mondta Leia hercegnő, és a droidra pillantott, aki úgy állt ott, akár egy bronzszobor.

– Ó, rettentően sajnálom! – mondta Han hamis megbánást színlelve. – Igazán nem állt szándékomban, hogy megbántsam a droidját. Gondolja, hogy olyan egyszerű ennyi idő alatt mindent leállítani és kikapcsolni?

Leiának továbbra is kétségei voltak Han stratégiáját illetően.

– Még mindig nem tudom, végül is mit ért el ezzel az egésszel.

Han vállrándítással hessegette el a hercegnő bizalmatlan megjegyzéseit. Majd rájön úgyis hamarosan, gondolta, hisz egyszerűen nem volt más választásuk. Odafordult a másodpilótájához.

– Csubi, nézd meg, működik-e a leszállótalpak kézikioldója!

A vuki vakkantott egyet, aztán kikecmergett a helyéről, és hátrament a hajótörzsbe.

Leia végignézte, ahogy Csubakka sorban kioldja az Avenger külső falába kapaszkodó leszállótalpakat, hogy a hajó bármelyik pillanatban késedelem nélkül felszállhasson.

Leia hitetlenkedve csóválta a fejét, és Hanhoz fordult.

– Mondja, min töri már megint a fejét?

– Végre szétválik a flotta – felelte Han, és kimutatott a pilótafülke ablakán. – Forrón remélem, hogy betartják a szokásos birodalmi előírást, és kidobják a szemetüket, mielőtt átlépnek a hiperűrbe.

A hercegnő eltűnődött egy pillanatig, vajon hová akar kilyukadni Han, aztán egyszerre csak elmosolyodott. A végén még kiderül, hogy ez a kótyagos fickó mégiscsak tudja, hogy mit csinál. Egészen lenyűgözve megveregette Han vállát.

– Nem is rossz, nagyokos, nem is rossz. És aztán?

– Aztán? – mondta Han. – Aztán keresünk egy biztonságos kikötőt valahol. Nincs valami ötlete?

– Attól függ. Most hol vagyunk?

– Itt – mutatott az egyik apró fénypontoktól vibráló monitorra Han –, nem messze az Anoat-rendszertől.

Leia kicsusszant a helyéről, és közelebb húzódott Hanhoz, hogy jobban lássa a képernyőt.

– Különös – mondta Han, miután egy pillanatig eltűnődött –, valami azt súgja nekem, hogy nem először járok errefelé. Nézzük csak a hajónaplót.

– Micsoda, maga hajónaplót is vezet? – Leia elismerése percről percre fokozódott. – Ejha, ez aztán a szervezettség! – évődött.

– Hát igen, igyekszem, ugye… – felelte Han, és közben a számítógép kiírásait leste. – Megvan! Tudtam! Lando, ez aztán jó kis móka lesz.

– Sosem hallottam még ilyen nevű rendszerről – mondta Leia.

– Nem is rendszer ez. Hanem egy férfinak a neve: Lando Calrissian. Szerencsejátékos, szoknyapecér és sokoldalú gézengúz… – Han itt elég hosszú szünetet tartott, hogy az utolsó szó elérje a kívánt hatást, aztán a hercegnőre kacsintott. – Szóval épp a maga gusztusa szerint való srác. A rendszer neve Bespin. Nincs túl közel, de elérhető.

Leia a számítógép egyik monitorernyőjére pillantott, és elolvasta a kiírást.

– Bányásztelepülés – jelentette be.

– Igen, tibannagázmezők vannak rajta – tette hozzá Han.

– Lando egy szabakpartiban nyerte az egészet, vagy legalábbis ezt állítja. Tudja, Lando meg én régről ismerjük egymást.

– Megbízik benne? – kérdezte Leia.

– Nem, azt nem. De a Birodalmat ki nem állhatja, annyit tudok.

A hangszóróban a vuki vakkantása hallatszott.

Han nyomban megnyomott néhány kapcsológombot, amivel új információt jelenített meg a kijelzőkön, aztán előrehajolt, hogy kilásson a pilótafülke ablakán.

– Oké, Csubi, látom én is – mondta. – Maradj a kézikioldónál. – Aztán a hercegnő felé fordulva azt mondta: – Itt repül a madárka, szivi. – Azzal hátratámaszkodott az ülésében, és hívogatóan rámosolygott Leiára.

A hercegnő a fejét csóválta, aztán félszegen elmosolyodott, és egy futó csókot lehelt Han ajkára.

– Vannak néha jó pillanatai – ismerte el vonakodva.– Nem valami gyakran, de vannak.

Han lassan hozzászokott a hercegnő kétes értékű bókjaihoz, és igazán nem bánta őket. Egyre jobban élvezte, hogy a nő veszi a lapot, és viszonozza az ő csipkelődő humorát. És hát nem sok kétsége volt afelől, hogy a nő is élvezi a dolgot.

– Engedd ki, Csubi, hadd menjen! – kiáltotta a mikrofonba vidáman.

Az Avenger hátsó részén kivágódott egy csapóajtó. És miközben a birodalmi csillagromboló nekilódulva fénysebességre váltott, mesterséges aszteroida-övet okádott maga köré – hulladékból és javíthatatlan gépek alkatrészeiből, amelyek szétszóródva belevesztek az űr fekete végtelenjébe. Elrejtőzve a szemét között, aMillennium Falcon észrevétlenül elvált a nagyobb hajó testétől, és messze lemaradt a felgyorsuló Avenger mögött.

Végre biztonságban, gondolta Han Solo.

A Millennium Falcon beindította ionhajtóműveit, és a szállingózó űrszeméten áthatolva elsüvített egy másik naprendszer felé.

De a sodródó törmelékdarabok között ott volt egy másik hajó is.

Amint a Falcon elhúzott a Bespin irányába, ez a másik hajó is begyújtotta a hajtóműveit. Boba Fett, a galaxis leggyalázatosabb és legrettegettebb fejvadásza megfordította kisméretű, elefántfej formájú hajóját, a Slave–I-et, és a Falcon nyomába eredt. Mert Boba Fettnek nem állt szándékában, hogy szem elől tévessze aMillennium Falcont. A pilótájának túl magas vérdíjat tűztek ki a fejére. Márpedig ez a félelmetes fejvadász szilárdan eltökélte, hogy azt a vérdíjat ő kaparintja meg.

Luke határozottan úgy érezte, hogy fejlődik.

Körbefutott a dzsungelben – megint Yodával a hátán –, és gazellakönnyedséggel szökkent át az aljnövényzet és a hatalmas gyökerek kusza akadályai között.

Luke kezdett végre megszabadulni a büszkeségtől. A lelke kitisztult, semmiféle érzelem nem terhelte, s megnyílt az Erő előtt, amely most már szabadon áramolhatott benne.

Amikor aprócska tanítómestere egy ezüstrudat hajított Luke orra elé, az ifjú jeditanítvány azonnal reagált. Villámgyorsan a rúd felé vágott, és négy szikrázó darabra hasította, még mielőtt földet ért volna.

Yoda meg volt elégedve, és mosolyogva szemlélte Luke teljesítményét.

– Négy darab most! Te érzed Erőt!

De Luke öröme nem tartott sokáig. Hirtelen valami veszélyt, valami baljóslatút érzékelt.

– Valami itt nincs rendjén – mondta Yodának. – Veszedelmet érzek… halált.

Körülnézett, hátha meglátja azt a valamit, ami ilyen erős hatást áraszt magából. Hátrafordulva megpillantott egy görcsösen összekuszálódott faóriást, amelynek már málladozott, szétkorhadt, megfeketedett a kérge. A fa tövét egy pocsolya vize vette körül, innen meredtek ki a girbegurba, combvastagságú gyökerek, ölükben egy sötét, rejtelmes barlangnyílást fedve föl.

Luke óvatosan leemelte Yodát a hátáról, és leengedte a földre. A jedinövendék a félelemtől kővé dermedve bámulta a fekete faóriást. Elnehezült a légzése, és alig bírt megszólalni.

– Ugye, szándékosan hoztál erre a helyre? – kérdezte végül Luke.

Yoda egy tekervényes gyökéren ült, és a botja végét rágcsálta. Hűvösen Luke-ra pillantott, de nem szólt semmit. Luke megborzongott.

– Fázom – mondta, és még mindig a fát nézte.

– Ez a fa hatalommal bír, az Erő sötét oldalának a hatalmával. A gonosz szolgája. Teneked kell beléje menni.

Luke-nak rossz előérzete támadt.

– Mi van odabent?

– Csak amit magaddal viszel – felelte titokzatosan Yoda. Luke óvatosan Yodára pillantott, aztán megint a fára.

Némán eltökélte, hogy összeszedi minden bátorságát és tudásszomját, és belép abba a sötét torokba, akármi várjon is rá odabent. És nem visz magával mást, csak a…

Nem. Azért a fénykardjára szüksége lehet.

Luke felkapcsolta fegyverét, aztán belegázolt a pocsolya sekély vizébe, és elindult a sötét nyílás felé, azoknak az ijesztően nagy és semmi jót nem ígérő gyökereknek az ölelésébe.

De a jedimester hangja megállította.

– A fegyvered! – intette Yoda. – Fölösleges, nem lesz rá szükséged.

Luke megtorpant, és újra megnézte magának a fát. Menjen be ebbe a baljóslatú barlangba teljesen fegyvertelenül? Bár sokat fejlődött az utóbbi időben, erre a feladatra még alkalmatlannak érezte magát. Még szorosabban megmarkolta a kardját, és nemet intett a fejével.

Yoda vállat vont, és egykedvűen tovább rágcsálta a botját.

Luke mély lélegzetet vett, aztán óvatosan belépett abba a fura faüregbe.

Az üreg belsejében olyan sűrű volt a sötét, hogy Luke szinte tapintani tudta; olyan áthatolhatatlan a feketeség, hogy fénykardjának fénysugara alig egy méterre világított előre, aztán beleveszett a koromsötétbe. Miközben lassan nyomult előre, az arcát nyálkás, csepegő tárgyak súrolták, s az üreg egyenetlen padlózatát borító nedvesség szivárogni kezdett fölfelé, a csizmájába.

Ment egyre csak előre a sötétben, és a szeme fokozatosan hozzászokott a feketeséghez. Fölsejlett előtte egy folyosó, de amikor feléje indult, meglepetésére vastag, ragacsos szövevény tapadt a testére. Akár valami óriáspók hálója, valósággal gúzsba kötötte Luke-ot. Luke a fénykardjával beléhasított, így aztán nagy nehezen sikerült végre kiszabadítania a testét, és ösvényt vágnia maga előtt.

Fénylő kardját maga elé tartva ismét elindult, de az üreg padlóján észrevett egy tárgyat. Luke lefelé fordította a fénykardot, amelynek a fénye egy fekete, csillogó hátú bogárra esett, amely akkora lehetett, mint Luke keze. A furcsa lény a következő pillanatban felszaladt a sikamlós falra, és csatlakozott társai nyüzsgő csapatához.

Luke visszahőkölt, és elakadt a lélegzete. Abban a pillanatban erősen gondolkodóba esett, nem kellene-e megkeresnie a kijáratot – de aztán erőt vett magán, és még mélyebbre hatolt a sötét verembe.

Fénykardja halovány fénye után tájékozódva ment előre, és egyszerre megérezte, hogy kitágul körülötte a tér. Erőltette a szemét, hogy lásson valamit a sötétben, és a fülét is hegyezte, ahogy csak bírta. De egyetlen hang sem hallatszott. Semmi.

Aztán váratlanul hangos sziszegés.

Ismerős volt a hang. Luke kővé dermedt. Rémálmaiban is kísértette néha ez a sziszegés: egy megnevezhetetlen valaminek volt ez a küszködő lélegzetvétele, valaminek, ami egykor ember volt.

A sötétség mélyén fény villant – egy felkapcsolt fénykard kékes csóvája. A halovány megvilágításban Luke megpillantotta Darth Vader kísérteties alakját, amint támadásra készülve a feje fölé emeli a kardját, és aztán előrelendül.

Az elmúlt hetek kemény jediedzései nem múltak el nyomtalanul: Luke felkészülten várta a támadást. Felemelte fénykardját, és elegánsan ellépett Vader rohama elől. Ugyanezzel a mozdulattal felé fordult, és egyetlen pontra koncentrálva magába szívta az Erőt. Nyomban érezte, ahogy szétárad a tagjaiban; felemelte a fénykardot, és lesújtott vele Vaderre.

Egyetlen erőteljes csapás, és a sötét nagyúr feje elvált a törzsétől. A fej sisakostul lefordult a földre, és fémesen döndülve végiggurult a barlang padlóján. Miközben Luke megbabonázva meredt maga elé, Vader testét elnyelte a sötétség. Akkor Luke lepillantott a földre, oda, ahol a sisak végül is megállapodott, közvetlenül a lába előtt. Egy pillanatig teljes csönd uralkodott. Aztán a sisak recsegve felhasadt és szétnyílt.

Luke csak bámult döbbenten, és nem akart hinni a szemének, mert a sisak félregurult, és mögüle nem Darth Vader ismeretlen, sokszor elképzelt arca bukkant elő, hanem a sajátja: kifejezéstelenül nézett fel önmagára a földről.

A fiatalember a látványtól halálra rémülten csak tátogni tudott. Aztán váratlanul, éppoly hirtelen, ahogy feltűnt, a levágott fej elhomályosult, akár egy hátborzongató látomásban.

Luke dermedten bámult a sötét űrbe, ahol az előbb még ott hevert az a fej meg a széthasadt sisak. Az agya vadul pörgött, kavargó érzelmei úgy feszítették a bensőjét, majd szétvetették.

A fa! – mondta magának. Biztosan az egész csak ennek az ocsmány üregnek valami ócska trükkje vagy Yoda egy újabb cselfogása, amiért a figyelmeztetése ellenére fegyverrel a kezében jött be ide.

Eltűnődött, vajon tényleg önmagával csatázott-e az imént, vagy az Erő sötét oldala kaparintotta meg a lelkét. A végén még belőle is olyan ördögi figura válik, mint Darth Vaderből. És gondolkodóba esett, vajon nem rejtőzik-e még valami ennél is sötétebb jelentés a felkavaró látomás mögött.

Hosszú idő telt el, mire Luke Skywalker összeszedte magát annyira, hogy kibotorkáljon abból a feneketlen, sötét üregből.

Mindeközben a kis jedimester rendületlenül ücsörgött odakint a gyökereken, és egykedvűen rágcsálta botocskája végét.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A gázfelhőkbe burkolózó Bespin bolygón hajnalodott.

A Millennium Falcon behatolt a bolygó légkörébe, miután elhúzott néhány holdja mellett. A Bespin ugyanabban a halovány, pirkadati bíborfényben fürdött, amely megcsillant a jó iramban haladó csempészhajó fémtestén is. A felszín felé közeledve a hajónak irányt kellett változtatnia, hogy elkerüljön egy fölfelé kavargó felhőóriást, amely káprázatosan csillámlott az éles hajnali fényben.

Amikor aztán Han Solo végül mégiscsak a felhőréteg alá ereszkedett, a bent ülők megpillanthatták a Bespin párolgó gázokba burkolózó felszínét. Ahogy ott manővereztek a felhők között, észrevették, hogy egy másik repülő szerkezet eredt a nyomukba. Han a szerkezetben felismert egy ikerfülkés felhőkatamaránt, de elképedt, amikor a felfegyverzett jármű a magasból váratlanul bevágott a teherhajó mögé. A Falcon hirtelen megingott, amikor egy lézersorozat söpört végig a külsején. Utasai közül senki sem számított effajta üdvözlésre.

A másik gép most a recsegéstől alig érthető üzenetet sugárzott a Falconnak.

– Nem – hördült fel Han válaszul –, nincs leszállási engedélyem! A hajóm azonosítási száma…

De a szavai belevesztek a recsegve-ropogva felharsanó adászavarba.

A katamarán láthatóan nem érte be sztatikus zörejjel válasz helyett. Újból tüzet nyitott, és a Falcon hevesen megrázkódott minden egyes lövésre.

A teherhajó hangszóróiban most tisztán kivehető figyelmeztetés harsant föl:

– Tartsák az irányt! Az első barátságtalan lépésre megsemmisítjük a hajót.

Hantól pillanatnyilag semmi sem állt távolabb, mint bármiféle barátságtalan lépés. A Bespin volt az utolsó mentsváruk, és a koréliainak eszébe se jutott, hogy elriassza reménybeli házigazdáikat.

– Kissé ingerlékenyek, nem? – kérdezte az újra bekapcsolt Szi Thripio.

– Én meg azt hittem, hogy magának jó ismerősei – ugratta Hant Leia, és gyanakvó pillantást vetett rá.

– Hát – ötölt-hatolt a koréliai –, bizony már jó ideje, hogy utoljára találkoztunk.

Csubakka felhördült, aztán vakkantott, és jelentőségteljesen nézett Hanra.

– Ugyan már, mikor volt az! – felelte Han élesen. – Már biztosan réges-rég elfelejtette. – De magában egyáltalán nem volt meggyőződve róla, hogy Landónak ilyen rövid az emlékezete.

– Engedélyt kaptak, hogy leszálljanak a 327-es platformra. A legkisebb eltérés a röptervtől, és megsemmi…

Han mérgesen lekapcsolta a kommunikátort. Ugyan mit akarhatnak ezzel a zaklatással? Hiszen békés szándékkal jött; csak nem akarja Lando felhánytorgatni a múltat? Csubakka felmordult, és Solóra pillantott, aki Leiához és megszeppent droidjához fordult.

– Meglátja, segít rajtunk – mondta Han, hogy erőt öntsön beléjük. – Nagyon régről ismerjük egymást… tényleg. Ne féljen.

– Ki fél? – hazudta a hercegnő nem túl meggyőzően. Addigra már egészen alacsonyra ereszkedtek, és tisztán látták az ablakon át a bespini Felhővárost. A város hatalmas kiterjedésű volt, és mintha lebegett volna a felhők között, ahogy kiemelkedett a fehér légkörből. A Millennium Falcon egyre közelebb ért, és most már jól látszott, hogy az egész terjedelmes városszerkezetet egyetlen gigantikus láb tartja. A gólyalábhoz hasonlatos támpillér egy hatalmas, kerek reaktoron nyugodott, amely fel-felcsillant a villódzó felhők között.

A Millennium Falcon még alacsonyabbra ereszkedett le az óriásvároshoz, aztán enyhe fordulóval a föntről aprónak tűnő leszállóhelyek felé vette az útját, röptében városképet tarkító tornyok és magas épületek mellett húzott el. A lenti épületek között további felhőkatamaránok cirkáltak, könnyedén hasítva a sűrű párát.

Han finom mozdulattal vitte le a Falcont a 327-es leszállóhelyre; amikor a hajó ionhajtóművei utolsót hördülve leálltak, a kapitány és legénysége megpillantotta a fogadóbizottságot, ahogy közelednek a leszállópálya felé – kibiztosított fegyverrel. A csoport kitűnő keresztmetszetet adott a Felhőváros polgáraiból: meg lehetett találni benne mind az idegenek, mind a droidok, mind az emberi faj képviselőit, ahányat, annyi fajtát. Az élen egy ember haladt, a vezetőjük, Lando Calrissian.

Lando Solo korabeli férfi lehetett, jóképű, fekete bőrű, elegáns szürke nadrágban és kék ingben, a hátán kék köpennyel. Komoly, mosolytalan arccal megállt a 327-es platform peremén, és várta, hogy a Falcon legénysége kiszálljon a hajóból.

A rámpán megjelent Han Solo és Leia hercegnő, mindketten pisztollyal a kézben. Mögöttük felbukkant az óriás termetű vuki, puskája a kezében, bal vállán telitömött muníciós heveder.

Han nem szólt, csak nyugodtan szemügyre vette a fenyegetően felsorakozó fogadóbizottságot, amely most megindult feléjük. Hajnali szellő söpört végig a földön, s a fuvallatra Lando háta mögött felröppent kék köpönyege, akár egy jókora, mélykék angyalszárny.

– Nem tetszik ez nekem – súgta oda Leia Hannak.

Han se volt valami nagyon elragadtatva a fogadtatástól, de ezt a hercegnőnek nem kellett okvetlenül tudnia.

– Nem lesz semmi baj – mondta higgadtan. – Bízzon bennem. – Aztán biztos, ami biztos, még hozzátette: – De azért tartsa nyitva a szemét. Várjon itt.

Han meg Csubakka otthagyta Leiát a hajó őrizetére, és lementek a rámpán Calrissian és szedett-vedett csapata elé. A két csoport egyre közeledett egymáshoz, míg Han és Calrissian egyszerre megtorpant, úgy háromméternyire egymástól, és keményen a másik szeme közé néztek. Egy hosszú pillanatig mindketten némán méregették a másikat.

Végül Calrissian szólalt meg a fejét csóválva.

– Mi szél hozott erre, te minden hájjal megkent, kétszínű kókler, mi?

– Ne félj, mindent megmagyarázok, öreg haver – mondta Han sebesen –, csak hallgass végig.

Még mindig komoran, Lando ismét megszólalt, és meghökkentett mindenkit, idegen fajúakat és embereket egyaránt:

– Örülök, hogy látlak – mondta.

Han hitetlenül vonta föl a szemöldökét.

– Nincs harag?

– Tréfálsz? – kérdezte hűvösen Lando.

Han kezdett ideges lenni. Most megbocsát, vagy nem? Az őrség meg a többi naplopó még mindig rájuk szegezett puskával állt ott, Lando viselkedése meg egyszerűen érthetetlen. Aggályait takargatva, Han gálánsán megjegyezte:

– Mindig is mondtam, hogy úriember vagy.

Erre aztán a másik férfi is elvigyorodott.

– Meghiszem azt! – kuncogott.

Han megkönnyebbülten felnevetett, és a két régi barát végre összeölelkezett, ahogyan az szokás két öreg cimbora között, akik oly régóta nem látták egymást, mint ők.

Lando most odaintett a főnöke háta mögött ácsorgó vukinak.

– Hát veled mi van, Csubakka? – kérdezte barátságosan. – Még mindig erre a pojácára fecséreled a drága idődet?

A vuki üdvözlésképpen tartózkodóan felmordult.

Calrissian nem tudta, mire vélje ezt a mordulást.

– Hát igen… – mondta egy tétova félmosollyal, és látszott, hogy kínban van. De a figyelme nyomban elterelődött erről a torzonborz izomtoronyról, amikor megpillantotta a rámpán lefelé induló Leiát. A bájos jelenséget szorosan követte protokolldroidja, aki bizalmatlanul tekingetett körbe, miközben Lando és Han felé közeledett.

– Helló! Nézd csak, ki van itt! – köszöntötte a hercegnőt lelkendezve Calrissian. – A nevem Lando Calrissian, ennek a településnek vagyok a kormányzója. És önben kit tisztelhetek?

A hercegnő hűvösen udvarias maradt.

– Szólítson Leiának – felelte.

Lando szertartásosan meghajolt, és gyöngéden kezet csókolt a hercegnőnek.

– Az én nevem pedig Szi Thripio – mutatkozott be kéretlenül a hercegnő droid kísérője –, az ember-kiborg kapcsolatok specialistája, szolgá…

De Thripio ezúttal sem fejezhette be formás kis beszédét, mert Han karon ragadta Landót, és félrevonta a hercegnő elől.

– Lando, a hölgy az útitársam – intette régi barátját Han –, őt nem nyerheted el. Úgyhogy legjobb lesz, ha elfelejted, hogy egyáltalán találkoztatok.

Lando vágyakozó pillantásokat vetett hátra a válla fölött, miközben Hannal együtt megindultak kifelé, nyomukban Leiával, Thripióval és Csubakkával.

– Az bizony nem fog könnyen menni – mondta sajnálkozva Lando. Aztán Hanhoz fordult. – Komolyan kérdem: mi szél hozott erre?

– Kényszerű javítások.

– Te jó ég, mit műveltél a hajómmal? – kérdezte ijedtséget színlelve Lando.

Han vigyorogva hátrafordult Leiához.

– Tudniillik a Falcon valaha Landóé volt – magyarázta a hercegnőnek. – És a barátom néha hajlamos megfeledkezni róla, hogy annak rendje-módja szerint elvesztette.

Lando vállrándítással ismerte el Han fennhéjázva előadott jogalapját a hajóra.

– De azért megmentette egypárszor az életemet. Az egész galaxisban nincs ennél a bádogdoboznál gyorsabb hajó. Mi van vele?

– Bedöglött a hiperhajtómű.

– Most nyomban küldöm az embereimet, hogy vegyék kezelésbe – mondta Lando. – Még a gondolata is fáj, hogy a Millennium Falconnak beteg a szíve.

A csoport áthaladt egy keskeny hídon, mely a leszállóhelyet összekötötte a várossal – amelynek a szépsége rögtön elbűvölte őket. Számos kis terecske tűnt elő, amelyeket lekerekített élű tornyok és épületek vettek körül. A Felhőváros házai mind az üzleti, mind a lakónegyedekben csillogó fehérek voltak, és tündökölve verték vissza a reggeli napfényt. A város lakosságát számtalan idegen faj alkotta, s a fura polgárok közül most jó néhány ott sétált ráérősen a szellős utcákon, a Falconnal érkezett vendégek orra előtt.

– Hogy megy a gázkitermelés? – kérdezte Han Landótól.

– Nem úgy, ahogy szeretném – válaszolta Lando. – Meglehetősen kis állomás a miénk, és nem mondhatnám, hogy önellátóak vagyunk. Rengeteg utánpótlási nehézségem van, és… – A kormányzó most vette észre Han ravaszkás vigyorát. – Mi ezen a nevetnivaló?

– Semmi, semmi – kuncogott Han. – Csak nem gondoltam volna, hogy annak a vad ábrándokat kergető szerencselovagnak, akit olyan jól ismerek, ilyen felelősségteljes vezető és üzletember rejtőzik az álarca mögött. – Hannak, bár irigykedve, be kellett látnia, hogy nagy hatást tett rá Lando. – És nem is áll rosszul.

Lando eltűnődve pillantott a barátjára.

– Hát most, hogy látlak, eszembe jut egy s más. – Mosolyogva megcsóválta a fejét. – Igen, mostanában felelősségteljes vagyok. Ez a siker ára. És tudod mit, Han? Végig neked volt igazad. Kicsit sokba van ez nekem.

Mindketten harsány nevetésre fakadtak, amitől jó néhányan feléjük fordultak az utcai járókelők közül.

Szi Thripio egy kicsit lemaradt a csoporttól, mert elbűvölte a Felhőváros utcáin nyüzsgő sokszínű forgatag, a lebegő járművek és a mesébe illő, káprázatos épületek látványa. Ide-oda forgatta a fejét, és megpróbált mindent elraktározni memória-áramköreiben.

Ahogy az aranyszínű droid tátott szájjal bámulta a rengeteg látnivalót, elhaladt egy ajtó előtt, amely oda nyílt, az utcára. Hallotta, hogy az ajtó kinyílik, megállt, s hátrafordulva megpillantott egy ezüstszínű 3PO-egységet, amely kilépett onnan, és elindult az utcán. Thripio még mindig földbe gyökerezett lábbal állt az ajtó előtt, amikor odabentről fojtott csipogást és fütyülést hallott.

Bekukkantott a nyitott ajtón, és az előszobában megpillantott egy ismerős külsejű droidot.

– Nahát, egy R2-es! – dünnyögte boldogan. Már majdnem elfelejtette, milyen a hangjuk.

Thripio belépett az ajtón, és besétált a szobába. Nyomban megérezte, hogy nincs egyedül az R2-es droiddal. Meglepetten fölkapta a karját, és a csodálkozástól szinte teljesen ledermedt.

– Jaj nekem! – kiáltott föl. – Ezek mintha…

A mondat közepén süvítő lézersugár csapott fémes mellkasába, amitől a droid száz apró darabra szakadva szerteröpült a szobában. Bronzkarjai és -lábai recsegve a falnak vágódtak, hogy aztán gépteste többi alkatrészére zuhanva, füstölgő kupacot alkossanak a földön.

Mögötte valaki becsapta az ajtót.

Valamivel arrébb Lando éppen bevezette vendégeit hivatalának előcsarnokába, és ahogy végighaladtak a fehér folyosókon, felhívta a figyelmüket egy-egy érdekesebb látnivalóra. Menet közben a Bespinen folyó életről beszélgettek, s egyiküknek sem tűnt föl Thripio hiánya.

Csubakka azonban váratlanul megtorpant, és hátrapillantva kíváncsian beleszimatolt a levegőbe. Aztán csak megvonta széles vállát, és a többiek nyomába eredt.

Luke tökéletesen higgadt volt. Még a jelenlegi testhelyzetben sem érzett feszültséget, idegességet vagy bizonytalanságot, semmit azok közül a kellemetlenül hátráltató érzések közül, amelyek olyannyira zavarták, amikor első ízben próbálkozott ezzel a feladattal. Fél kezén támaszkodva, tökéletes egyensúlyban állt ott, fejjel lefelé. Tudta, hogy vele van az Erő.

Türelmes tanítómestere, Yoda csöndesen üldögélt Luke levegőbe meredő lábainak a sarkán. Luke teljes erejével a feladatra koncentrált, és egyszerre csak fölemelte négy ujját a talajról. Továbbra is tartva az egyensúlyát, megmaradt ebben a fejtetőre állított helyzetben – a hüvelykujján.

Luke elszántsága gyors haladást hozott a számára. Mindenáron tanulni akart, s ebben Yoda válogatott próbatételei sem ingatták meg. És most már biztosan tudta, hogy ha majd végképp búcsút int ennek a bolygónak, érett és kitanult jedilovagként távozhat, aki csakis a legnemesebb ügyekért fog síkraszállni.

Luke rohamosan gyarapodott az Erőben, olyannyira, hogy már valódi csodákra volt képes. Yoda egyre növekvő elégedettséggel szemlélte tanítványa előmenetelét. Egyszer, miközben Yoda a közelben állva figyelte, Luke az Erőre támaszkodva fölemelt két súlyos, felszereléssel telizsúfolt ládát, és fejmagasságban lebegtetve megtartotta őket a levegőben. Yoda örült neki, de ugyanakkor észrevette, hogy Artu Detu álmélkodva figyeli ezt a nyilvánvaló képtelenséget, és elektronikus csipogások sorozatával ad hangot hitetlenségének. A jedimester kinyújtotta a kezét, és az Erő segítségével fölemelte a kis droidot a földről.

Artu ott imbolygott a semmiben, belső áramkörei és érzékelői megzavarodva igyekeztek rájönni, mi ez a láthatatlan erő, amely a levegőbe emelte őt. De a láthatatlan kéz máris újabb tréfát űzött vele: a levegőben lógó kis droidot egyszerre csak a feje tetejére állította. Artu fehér lábacskái kétségbeesetten kapálóztak, kupolás feje tehetetlenül pörgött körbe-körbe. Amikor Yoda végül leeresztette kinyújtott kezét, a két ládával együtt Artu is zuhanni kezdett. De csak a két láda zökkent a földre. Artu ott maradt lógva a levegőben.

Odafordította a fejét, és meglátta fiatal gazdáját, aki ott állt kinyújtott kézzel, hogy felfogja őt végzetes zuhanásában.

Yoda a fejét rázta, és mélységesen meghatódott tanítványa fürge cselekvőkészsége és önuralma láttán.

Aztán fölugrott Luke karjára, és elindultak vissza, a ház felé. De valamiről megfeledkeztek: a levegőben még mindig ott lógott Artu, kétségbeesetten csipogott és füttyögött, hogy valamiképp magára vonja a figyelmüket. De nem történt más, csak Yoda űzött még egyszer tréfát a beijedt droiddal. Már messzire jártak, amikor Artu meghallotta a jedimester vidáman gyöngyöző kacagását, és egyszerre csak azt érezte, hogy lassan a földre ereszkedik.

Aznap, valamivel később, amikor hatalmába kerítette a mocsarat övező kusza dzsumbujt a lopózó szürkület, Artu Detu az X-szárnyú fémtestét tisztogatta. A vízpartról tömlő futott egyenesen Artu oldalához, az ebből érkező vizet fújta Artu erős sugárban a hajó fémburkára. Miközben dolgozott, Luke meg Yoda ott ültek a tisztáson, Luke szeme lehunyva, mert keményen összpontosított.

– Maradj higgadt – mondta neki Yoda. – Az Erőnek általa fogsz látni mindenféle dolgokat: más helyeket, más gondolatokat, a jövőt, a múltat, rég eltűnt barátokat.

Luke lassan hipnotikus állapotba került, ahogy Yoda szavaira figyelt. Lassan már nem érezte a testét, és hagyta, hadd sodorják magukkal mestere szavai.

– Képek töltik meg az agyamat.

– Most kell, hogy te megtanuld kiválogatni, amit látol – oktatta a jeditanító. – Nem könnyű, és sokáig tartja.

Luke ismét lehunyta a szemét, ellazult, fokozatosan felszabadította a szellemét, válogatni kezdett a képek között. Aztán végre megragadott valamit, valamit, ami először homályosan, aztán fehéren és formátlanul vibrált az agyában. Fokozatosan kitisztult a kép. Mintha egy várost látott volna, egy várost, amely talán egy villódzó, fehér tengerben lebegett.

– Egy várost látok, felhők közepén – szólalt meg végül.

– A Bespint – azonosította Yoda. – Látom én is. Neked vannak ott barátok, mi? Koncentrálj csak, s fogod te látni!

Luke még jobban fokozta az összpontosítást. És csakugyan, a felhők övezte város képe tovább élesedett. Ahogy minden erejét megfeszítve figyelt, már meg tudott különböztetni alakokat, számára ismerős embereket.

– Látom őket! – kiáltott fel Luke még mindig lehunyt szemmel. Aztán váratlanul görcsös fájdalom hasított testébe-lelkébe. – Kín gyötri őket! Szenvednek!

– Látod te most a jövőt – magyarázta neki Yoda.

Ez tehát a jövő, gondolta Luke. Akkor a fájdalom, amit az imént érzett, még nem érte utol a barátait. Akkor talán mégis megváltoztatható a jövő.

– Meg fognak halni? – kérdezte mesterét.

Yoda a fejét rázta, és alig észrevehetően megvonta a vállát.

– Nehéz megmondani. Mert a jövő van mindig mozgásban.

Luke felnyitotta a szemét. Fölállt, és gyorsan összeszedte a holmiját.

– Ők a barátaim – mondta, és sejtette, hogy a jedimester majd megkísérli eltéríteni attól, amit, tudta, meg kell tennie.

– Éppen ezért – toldotta meg Yoda – muszáj teneked dönteni, hogyan te szolgálhatod őket legjobban. Ha most elmész, talán segítheted nekik. De tönkretennél mindent, amiért szenvedtél és harcoltál.

A szavai hideg zuhanyként hatottak Luke-ra. Az ifjú visszaroskadt a földre, és érezte, hogy mérhetetlen szomorúság uralkodik el rajta. Lehet, hogy valóban tönkretenne mindent, amiért dolgozott, sőt talán még a barátainak is ártana? De hogyan tehetné meg, hogy ne segítsen nekik?

Artu észrevette gazdája nyomorúságát, és odagördült hozzá, hogy melléálljon, és megvigasztalja, amennyire csak tőle telik.

Csubakka, akit egyre jobban aggasztott Szi Thripio eltűnése, észrevétlenül lemaradt Han Solótól és a többiektől, és a hiányzó droid keresésére indult. Nem kellett mást tennie, mint hogy finom vukiösztöneire bízva magát végigjárja a Felhőváros ismeretlen, fehér folyosóit és passzázsait.

Ösztönei tanácsát követve Csubakka végül megérkezett egy hatalmas teremhez, amely az egyik folyosóról nyílt a Felhőváros külsején. Elindult a terem bejárata felé, és közben egymáshoz ütődő fémtárgyak csörömpölésére figyelt fel. A csörömpölésbe sosem hallott, idegenszerű lények tompa morgása keveredett.

A helyiség, amelyre rábukkant, a Felhőváros egyik hulladékgyűjtő helye volt – ide, ebbe az ócskavasraktárba hordták össze a város fémhulladékát és a használhatatlannak ítélt, tönkrement gépeket.

A szerteszét heverő fém alkatrészek és az összekuszálódott drótkupacok közepén négy rossz külsejű alak állt. A fejükön sarjadó fehér, sűrű szőrzet részben gyűrött disznópofájukat is eltakarta. A négy emberformájú rémség – a Bespin lakói ugnaughtoknak hívták őket – elmerülten szorgoskodott, szétválogatták a fémdarabokat, és aztán sorban egy olvadt fémmasszával teli üstbe hajigálták őket.

Csubakka belépett a terembe, és az egyik ugnaught mancsában megpillantott egy fölöttébb ismerősnek látszó, aranyló fémdarabot.

A disznófejű rém már éppen fölemelte a karját, hogy a mancsában szorongatott fémlábat a fortyogó üstbe dobja, amikor Csubakka kétségbeesetten, torkaszakadtából ráüvöltött. Az ugnaught elejtette a lábat, és halálra rémült társaival együtt hanyatt-homlok menedéket keresett a terem túlsó végében.

A vuki felkapta a fémlábat, és közelebbről is megvizsgálta. Bizony, nem tévedett az előbb. Mérgesen rárivallt az ijedten kushadó ugnaughtokra, azok meg csak vacogtak és röfögtek, mint egy megriadt disznófalka.

A Han Solónak és társainak kiutalt lakosztályok előtt húzódó körkörös társalgóba vakítóan tűzött be a nap. A társalgó fehér volt, s egyszerűen bútorozták be: egy kereveten és egy asztalkán kívül alig állt ott más. Négy, egymással szomszédos lakosztály tolóajtaja nyílt ide a körívben futó falból.

Han Solo kikönyökölt a társalgó hatalmas erkélyablakába, s a Felhőváros kitáruló panorámájában gyönyörködött. A látvány lélegzetelállító volt, még egy ilyen sokat tapasztalt, nem könnyen lelkesedő csillagvándornak is. Han az égre törő felhőkarcolók közt cikázó felhőkatamaránokat nézte, aztán lepillantott a nyüzsgő tömegre, amely ott hömpölygött alant, az utcák hálózatában. A hűs, tiszta légáramlat az arcát simogatta, és legalábbis abban a pillanatban, Han úgy érezte, az égvilágon semmi gond sem nyomja a vállát.

A háta mögött félrecsusszant egy tolóajtó, és Han hátrafordulva megpillantotta a lakosztálya bejáratában álló Leia hercegnőt. Piros ruhájában és földet seprő, felhőfehér palástjában Leia gyönyörűbb volt, mint amilyennek Han valaha is látta. Fekete haja bonyolult fonatban keretezte ovális arcát. Egyenesen Hanra nézett, és elmosolyodott a férfi csodálkozó arckifejezése láttán.

– Mit bámul úgy? – kérdezte, és pír öntötte el az arcát.

– Ki bámul?

– Nem is tudja, milyen mulyán néz – mondta nevetve a hercegnő.

– Nem is tudja, milyen szép.

Leia zavartan lesütötte a szemét.

– Nem került még elő Thripio? – kérdezte, hogy másra terelje a szót.

Solót kissé készületlenül érte a kérdés.

– Tessék? Ja. Hogyne, Csubi elment, hogy megkeresse. Már régóta oda van, majd csak előkerül. – Megpaskolta a süppedős kerevetet. – Jöjjön ide – integetett hívogatóan a hercegnő felé. – Szeretném kipróbálni ezt az izét.

Leia tétovázott egy percig, hogy elfogadja-e az invitálást, aztán odament, és leült Han mellé a kerevetre. Hant kitörő örömmel töltötte el a nő látható engedékenysége, így hát közelebb húzódott, és átvetette karját Leia háta mögött. De még be sem fejezhette a mozdulatot, a hercegnő ismét megszólalt:

– Remélem, Luke-nak sikerült épségben utolérnie a flottát.

– Luke! – Han kezdte elveszíteni a kedvét. Vajon mennyit kell még nyelnie ebben a komámasszony, hol az olló játékban? A játék Leia játéka, a szabályokat is ő állította fel – de Han magától döntött úgy, hogy vele játszik. Bájosabb ez a nő, semhogy ellenállhatott volna neki.

– Biztosan kutya baja – mondta Han vigasztalóan. – Talán épp ebben a pillanatban is ott ücsörög valahol, és azon tűnődik, mi van velünk.

Közelebb húzódott, karját Leia vállára fektette, és magához vonta. Leia várakozóan pillantott rá, és ő odahajolt, hogy megcsókolja…

Abban a pillanatban félrecsapódott az egyik ajtó. A társalgóban megjelent Csubakka, a kezében jókora láda, és benne zavarbaejtően ismerős fém alkatrészek – Szi Thripio bronzszínű alkotóelemei és kihullott rögzítőcsavarjai. A vuki odajött az asztalhoz, és letette eléjük a ládát. Felajzottan mutogatott valamit Hannak, és közben kétségbeesetten üvöltött meg vakkantott felváltva.

– Mi történt? – kérdezte Leia, és közelebb hajolt a szétszaggatott alkatrészek kupacához.

– Egy ócskavastelepen akadt rá Thripióra – mondta Han. Leiának tátva maradt a szája.

– Micsoda felfordulás! Csubi, mit gondolsz, össze tudod rakni?

Csubakka elmerülten tanulmányozta ezt a droidalkatrész-kollekciót, aztán a hercegnőre pillantva vállat vont és elbődült. Úgy látszik, nem sok reményt fűzött az ügyhöz.

– Mi lenne, ha megkérnénk Landót, hogy ő hozassa rendbe? – javasolta Han.

– Köszönöm, inkább nem – felelte Leia hűvös pillantással. – Valami nincs itt egész rendben. A maga barátja, ez a Lando igazán elbűvölő ember, de én nem bízom benne.

– Én viszont igen – ellenkezett Han, védelmébe véve házigazdájukat. – Jól figyeljen rám, szépségem, nincs rá szükségem, hogy most meg azzal vádolja a barátomat, hogy…

De félbeszakította az ajtó fölött felberregő jelzőcsengő, és a társalgóba belépett Lando Calrissian. Szívélyesen mosolyogva odalépett a kis csoporthoz.

– Elnézést, remélem, nem zavarok.

– Ugyan, dehogy – mondta a hercegnő kimérten.

– Kedvesem – fordult feléje Lando, mit sem törődve a hercegnő elutasító magatartásával –, az ön szépsége páratlan. Szavamra mondom, önnek itt a helye velünk, a felhők között.

– Köszönöm – mosolyodott el fagyosan Leia.

– Megengedi, hogy meghívjam egy kis frissítőre?

Hannak rá kellett jönnie, hogy meglehetősen éhes. De valami okból, maga sem tudta volna megmagyarázni, miért, befészkelte magát a gyanú a szívébe a barátjával kapcsolatban. Nem emlékezett rá, hogy Calrissian ilyen udvarias, ilyen csiszolt modorú lett volna. Ki tudja, talán Leiának igaza van…

Gondolataiból Csubakka lelkes vakkantása térítette magához, aki egész tűzbe jött az étel említésére. A megtermett vuki máris az ajkát nyalogatta, ahogy lelki szemei előtt megjelent egy kiadós étkezés képe.

– Természetesen mindenki a vendégem – mondta Lando. Leia elfogadta Lando felkínált karját, és ahogy mindnyájan elindultak kifelé, Calrissian pillantása az aranyszínű droidalkatrészeket tartalmazó ládára esett.

– Csak nincs valami baj a droidjával? – kérdezte.

Han és Leia lopva egymásra néztek. Ha Han valóban Lando segítségét akarja kérni, akkor most jött el a megfelelő alkalom.

– Semmi, egy kis baleset – vetette oda foghegyről Han. – Nem komoly, magunk is boldogulunk vele.

Kiléptek a társalgóból, ahol nem maradt más, csak a protokolldroid alkatrészeinek halma.

A társaság végigsétált a hosszú, fehér folyosókon, középen Leia, két oldalról Lando és Han. Han nem túlzottan lelkesedett az ötletért, hogy a jövőben esetleg Landóval kell megmérkőznie Leia kegyeiért – különösképpen a jelen körülmények között. De akárhogy is, most mindnyájan Lando jóindulatától függtek. Egyszerűen nem volt más választásuk.

Menet közben csatlakozott hozzájuk Lando személyi titkára, egy magas, kopasz férfi, szürke zakóban, a csuklójánál sárgán kibuggyanó ingujjakkal. A titkár valamilyen különleges terminált hordott a fején, amely odatapadt kobakja hátsó feléhez, és eltakarta mindkét fülét. Ott jött Csubakka mellett, kissé lemaradva Han, Leia és Lando mögött, és miközben az étkező felé tartottak, a kormányzó részletesen ecsetelte nekik bolygója kormányzati rendszerét.

– Egy szó, mint száz – magyarázta Lando –, szabad állomás vagyunk, nem tartozunk a Birodalom fennhatósága alá.

– Ezek szerint a bányászszövetség hatáskörébe tartoznak? – kérdezte Leia.

– Tulajdonképpen nem. Az itt folyó munkálatok elég jelentéktelenek ahhoz, hogy észrevétlenül maradjanak. Tevékenységünk bizonyos szempontból, hogy is mondjam… szóval nem hivatalos.

Beléptek egy zárt erkélyre, amely a Felhőváros spirálban felfelé kanyargó tetejére nyílt, kitűnő kilátással a város tornyos épületei között kecsesen suhanó felhőkatamaránokra. Magával ragadó látvány volt, nem csoda, ha mély benyomást tett a vendégekre.

– Csodálatosan szép ez az állomás – álmélkodott Leia.

– Büszkék is vagyunk rá – felelte Lando. – Meglátja majd, milyen különleges a levegőnk… milyen ingerlő. – Jelentőségteljesen Leiára mosolygott. – Remélem, idővel megkedveli.

Han figyelmét nem kerülte el Lando rámenős pillantása – és ez se tetszett neki.

– Nem szándékozunk olyan sokáig maradni – mondta nyersen.

Leia felvonta az egyik szemöldökét, és pajkos pillantást vetett a füstölgő Hanra.

– Nem tudom, én kitűnően érzem itt magam.

Lando kuncogott, aztán továbbvezette őket a kilátóról. Odaértek az étkező bejáratához, és amikor megálltak a zárt ajtók előtt, Csubakka felkapta a fejét, kíváncsian a levegőbe szimatolt. Aztán Han felé fordult, és sietősen odavakkantott neki valamit.

– Most nem, Csubi – felelte rosszallóan Han, és Calrissianhoz fordult. – Mondd csak, Lando, nem félsz tőle, hogy a Birodalom rábukkan erre a te kis boltodra, és a fejedre csap?

– Ennek a veszélye állandóan fennáll – felelte a kormányzó. – Itt lebeg minden felett, amit itt felépítettünk. De bizonyos körülmények ma már szavatolják a biztonságunkat. Tudod, kötöttem egy megállapodást, amely örökre távol tartja majd tőlünk a Birodalmat.

Ebben a pillanatban feltárultak a hatalmas ajtók – és Han nyomban megértette, mit is jelent ez a „megállapodás”. A hatalmas bankett-termet uraló hosszú asztal túlsó végén ott állt Boba Fett, a fejvadász.

Fett közvetlenül egy szék mellett állt, amelyben sötét valójában maga a megtestesült gonosz foglalt helyet – Darth Vader. A szith nagyúr lassan fölállt, és kihúzta magát teljes, fenyegető, kétméteres magasságában.

Han a lehető legrosszindulatúbb pillantását lövellte Landóra.

– Sajnálom, barátom – mondta Lando, és mintha enyhén mentegetőzött volna –, nem volt más választásom. Előbb itt voltak, mint ti.

– Én is szívből sajnálom! – csattant fel Han. Ugyanabban a szempillantásban előrántotta a pisztolyát, egyenesen célba vette a fekete alakot, és elkezdett lézersugarakat lődözni Vader felé.

De Han, akinél talán senki gyorsabban elő nem tudott volna rántani egy pisztolyt az egész galaxisban, ahhoz nem volt elég gyors, hogy meglepje Vadert. Azok a sugarak még félútig sem értek az asztal fölött, amikor a sötét nagyúr keze már felemelkedett a köpönyege mögött, s könnyedén elhárította a sugarakat, amelyek gellert kapva, a falon robbantak ártalmatlanul, fehér szikraözönt hányva körös-körül.

Han elképedten látta, hogy mi történt, és újból tüzelni akart. De mielőtt még egyszer meghúzhatta volna a ravaszt, a fegyverét megragadta valami – valami láthatatlan, de hihetetlenül hatalmas erő –, és nagy ívben Vader markába röpítette. Az ébenfekete alak hűvös nyugalommal az ebédlőasztal lapjára helyezte a pisztolyt.

Obszidián légrostélyán át szörcsögve a szavakat, a sötét nagyúr megszólította felsült támadóját:

– Megtisztelne, ha velünk tartana.

Artu Detu érezte, ahogy az eső kupolás fémfején dobol, miközben keservesen botorkálva gázolt a láp sáros zsombékjai között. Yoda menedéket adó kis kunyhója felé igyekezett, és optikai érzékelői hamarosan észrevették az ablakokból kiszűrődő, aranyló pislákolást. Ahogy egyre közelebb ért a hívogató házikóhoz, droidhoz illő megkönnyebbülés járta át, hogy végre kikerül ebből a bosszantó, szűnni nem akaró esőből.

De amikor aztán be akart menni a bejáraton, kénytelen volt megállapítani, hogy merev gépteste sehogyan sem fér be a nyíláson; próbálkozott szemből, próbálkozott oldalról. Számítógépagya végül nagy nehezen felfogta, hogy ezzel a formával itt egyszerűen lehetetlen bejutni.

Artu nem akart hinni az érzékelőinek. Bekukucskálva az ablakon megpillantott egy sürgölődő alakot, aki ott tett-vett a konyhában, gőzölgő fazekakat kavargatott, aprított és szeletelt, ide-oda futkározott. Csakhogy a Yoda aprócska konyhájában sürgölődő alak nem a jedimester volt – hanem a tanítványa.

Yoda meg, legalábbis így látta Artu, szép kényelmesen üldögélt a szomszédos szobában, és szelíden mosolyogva serényen dolgozó fiatal tanítványát nézte. Aztán, konyhai ténykedése kellős közepén, Luke váratlanul megdermedt, mintha valami fájdalmas látomás ötlött volna fel benne.

Yoda is észrevette Luke zaklatott lelkiállapotát. Némán figyelte tovább a tanítványát, de közben a háta mögül felbukkant három távirányítható gömböcske, és nesztelenül a fiatalember háta mögé röppentek, hogy hátulról támadjanak a mit sem sejtő ifjú jedire. Luke egy szemvillanás alatt megperdült a sarkán, és fedővel az egyik, kanállal a másik kezében szembefordult velük.

A drónok valóságos sugárözönt zúdítottak Luke-ra. De az ifjú szemfényvesztő ügyességgel, egymás után hárította a sugarakat. Eközben az egyik gömböt hátrabokszolta a nyitott ajtó felé, ahol Artu állt, elmerülten figyelve gazdája virtuóz mutatványát. A hűséges droid azonban túl későn vette észre a csillogó drónt, amely nyomban tüzet nyitott rá. A sivalkodó droidot felborította a lövések ereje, amitől kis híján szétrázódtak elektronikus belső részei.

Jóval később, aznap este, miután sikeresen kiállta tanítómestere jó néhány próbatételét, a holtfáradt Luke Skywalker végre álomba zuhant kint a földön, Yoda háza előtt. Rosszul aludt, hányta-vetette magát, és halkan nyögdécselt álmában. Aggódó droidja ott állt fölötte, kinyújtott pótkarjával időnként eligazítva rajta az újra meg újra lecsúszó takarót. De amikor Artu egyszer arrébb gördült, Luke hangosan felnyögött, és reszketni kezdett, mintha szörnyű lázálom gyötörné.

Yoda meghallotta a nyögdécselést odabent a házban, és az ajtóhoz sietett.

Luke riadtan eszmélt fel álmából. Kábultan körülpillantott, aztán észrevette mesterét, aki gondterhelten nézte őt a háza ajtajából.

– Nem tudok szabadulni ettől a látomástól – mondta neki Luke. – A barátaim… bajban vannak… és úgy érzem, muszáj…

– Luke, nem szabad elmenned – intette Yoda.

– De Han és Leia meghal, ha nem megyek!

– Nem tudhatod. – Ezt Ben suttogó hangja mondta, aki lassan testet öltött előttük. Ott állt a sötétbe öltözött alak, fel-felvillanó kép, és így szólt Luke-hoz: – Még Yoda sem tudja, mi lesz a sorsuk.

De Luke-ot mélységesen aggasztotta barátai sorsa, és el volt rá szánva, hogy tesz valamit.

– Biztosan segíthetnék rajtuk! – makacskodott.

– Még dolgod van itt – mondta gyöngéden Ben. – Még mindig sokat kell tanulnod.

– Érzem az Erőt – mondta Luke.

– Csak még bánni nem tudsz vele. Ez a legveszélyesebb szakasz, Luke. Most vagy a legjobban kitéve a sötét oldal csábításainak.

– Úgy, úgy – helyeselt Yoda. – Hallgassál te csak Obi-vanra, ifjú barátom. A fa. Emlékezzél a kudarcra a fánál! Na?

Igen, Luke fájdalmasan emlékezett vissza a kudarcra, bár úgy érezte, sok erőt és tapasztalatot merített belőle.

– Rengeteget tanultam azóta. És visszajövök, hogy befejezzem, amit elkezdtem. Ezt megígérem, mester.

– Alábecsülöd az uralkodót – mondta neki Ben komoran. – Az uralkodó rád feni a fogát. Ezért szenvednek a barátaid.

– Nekem is éppen ezért kell mennem – mondta Luke.

Kenobi nem tágított.

– Nem akarom, hogy téged is elvegyen tőlem az uralkodó, mint Vaderrel tette valaha.

– Engem nem veszítesz el.

– Vadert és az uralkodót nem győzheti le más, csakis egy tökéletesen kiképzett jedilovag, akinek a szövetségese az Erő – mondta nyomatékosan Ben. – Ha most abbahagyod a tanulást, ha a gyorsabb, a könnyebb ösvényt választod, mint Vader tette, akkor a gonosz ügynökévé leszel, és a galaxist még mélyebbre taszítják a gyűlölet és a kétségbeesés szakadékába.

– Meg kell őket állítani! – vetette közbe Yoda. – Hallod? Ettől minden függ!

– Te vagy az utolsó jedi, Luke. Benned van minden reményünk. Légy türelemmel.

– És áldozzam föl Hant meg Leiát? – kérdezte hitetlenkedve Luke.

– Ha fontos neked, amiért harcolnak – mondta Yoda, és rövid szünetet tartott –, akkor igen!

Emésztő szorongás lett úrrá Luke-on. Sehogyan sem tudta, miként békíthetné ki egymással két mentora tanácsait a lelkében dúló érzésekkel. A barátai szörnyű veszélyben vannak, mi sem természetesebb hát, mint hogy a segítségükre siessen. De mesterei úgy vélik, hogy még felkészületlen, hogy még túlságosan is sebezhető Vader és az uralkodó hatalmával szemben, hogy barátainak is, önmagának is kárt okozhat – és talán örökre eltűnhet a gonoszság felé vezető ösvényen.

De vajon hogyan is törődjön ilyen elvont, távoli dolgokkal, amikor Han és Leia nagyon is megfoghatóan szenved? Hogyan engedhetné meg magának azt a fényűzést, hogy megfélemlítse egy csak lehetséges, de még nem valódi veszély, amikor a barátait már a jelen pillanatban is halálos veszedelem fenyegeti?

És most már minden további töprengés nélkül is tudta, hogy mi a teendője.

Másnap már estefelé járt, amikor Artu Detu elhelyezkedett a számára felszerelt aljazatban Luke X-szárnyú vadászgépének a pilótafülkéje mögött.

Yoda ott állt az egyik üres ládán, és az X-szárnyú reflektorainak fényében Luke-ot nézte, aki egymás után rakosgatta vissza a teli ládákat a gép hasába.

– Nem tudlak megvédeni, Luke – ködlött fel Ben Kenobi hangja, miközben köpönyeges alakja fokozatosan körvonalakat öltött. – Ha úgy döntesz, hogy szembeszállsz Vaderrel, csak magadra számíthatsz. Ha elhatározásra jutottál, akkor nekem már nincs beleszólásom.

– Megértettem – felelte hűvösen Luke. Aztán odafordult a droidjához. – Artu, indítsd be az energiakonvertereket!

Artu, aki máris lekapcsolta a hajó feltöltőcsatlakozóit, boldogan füttyentett, hogy végre a háta mögött hagyhatja ezt a borongós lápvilágot, ahol egy droid csakis pocsékul érezheti magát.

– Luke – tanácsolta Ben –, csakis a tudásért és önvédelemből használd az Erőt, sohasem fegyverként. Sose engedd, hogy hatalmába kerítsen a gyűlölet vagy a harag. Mert ez a kettő a sötét oldal felé vezet.

Luke szórakozottan biccentett. Az esze már az előtte álló hosszú úton és a reá váró feladatokon járt. Muszáj megmentenie a barátait, kiknek az élete őmiatta került veszélybe. Felkapaszkodott a pilótafülkébe, és aprócska jedimesterére pillantott.

Yodát mélységes aggodalom gyötörte tanítványa sorsáért.

– Vader erős – intette Luke-ot baljóslatúan. – Neked sorsod fölött gyülekezik a felhők. Sose ne feledd, amit tanultad. Emlékezz mindenre, mindenre! Az életedet mentheti meg.

– Emlékezni fogok, Yoda mester – nyugtatta meg Luke. – Emlékezni fogok, és visszajövök, hogy befejezzem, amit elkezdtem. A szavamat adom neked!

Artu lehajtotta a pilótafülke tetejét, Luke meg beindította a hajtóműveket.

Yoda és Obi-van Kenobi szótlanul nézte, ahogy az X-szárnyú felpörgeti a hajtóműveit, és felkészül a felszállásra.

– Én megmondtam neked, meg én – mondta Yoda bánatosan, miközben a kecses vadászgép emelkedni kezdett a párás égbolt felé. – Nyughatatlan ez a fiú. És most minden fogja rosszra fordulni.

– Ez a fiú az utolsó reményünk – felelte Ben Kenobi, és a hangja remegett az elfojtott érzelmektől.

– Nem – igazította ki korábbi tanítványát ravaszkás csillogással a szemében a kis jedimester –, van még egy másik.

Yoda fölszegte a fejét, és a sötétedő égboltra meredt, amelyen Luke hajója már egybeolvadt a többi szikrázó csillaggal.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Csubakka úgy érezte, megőrül.

A börtöncellát valósággal elárasztotta a forró, vakító fény, amely szinte perzselte a vuki érzékeny szemét. Még az arca elé szorított hatalmas mancsa és szőrös karja sem nyújtott elegendő védelmet a verőfény ellen. Kínjait tovább tetézte egy magas frekvenciájú sivító hang, amely a négyszögletű fülkébe besüvítve rettenetesen bántotta Csubakka finom hallását. Szívszaggatóan üvöltött, de torokhangú ordítását elnyomta az átható, fülrepesztő sivítás.

A vuki felajzottan rótta szűk cellája hosszát. Szánalomra méltóan nyögdécselt, elkeseredetten dörömbölt a vastag falakon, és azt kívánta, bárcsak jönne már valaki, akárki, hogy kiszabadítsa innét. Ahogy a falat ütötte, a süvítő fütty, amely kis híján megrepesztette a dobhártyáját, váratlanul elhallgatott, és a vakító fényáradat vibrálva kihunyt.

Csubakka hátratántorodott, hogy ilyen hirtelen abbamaradt a kínzás, aztán odalapult az egyik cellafalhoz, hátha meghallja, jön-e valaki a szabadítására. A vastag falakon egyetlen nesz sem szűrődött át, és Csubakka, már-már az őrületig felingerelve, lapátnyi öklével ismét a falra sújtott.

De a fal föl se vette az ütést, most is éppoly áthatolhatatlan volt, mint eddig, és Csubakka belátta, hogy itt valamivel többre volna szükség, mint a nyers vukierőre. Reményvesztetten, hogy valaha is áttörheti ezt a falat, odatámolygott az ágyhoz, amelyen a Thripio alkatrészeivel teli doboz hevert.

Előbb csak úgy ímmel-ámmal, aztán egyre fokozódó érdeklődéssel, a vuki kotorászni kezdett a dobozban. Felderengett neki, hogy talán nem lehetetlen megjavítani ezt a szétlőtt droidot. Nemcsak időtöltésnek volna pompás, hanem talán még a hasznára is lehet, ha sikerül Thripiót ismét működésbe hoznia.

Előhúzta az aranyszínű fejet, és a kifejezéstelen szemekbe meredt. Odatartotta maga elé, és érthetetlen szavakat dünnyögött neki, mintha fel akarná készíteni a droidot az újraaktivizálódás örömeire – vagy éppenséggel a csalódásra, amelyben akkor lesz része, ha Csubakka esetleg kudarcot vall az összeszerelésével.

Aztán, egy ilyen bivalyerejű és behemót teremtménytől szokatlanul finom mozdulattal, a vuki visszaillesztette a vaksi szemekkel bámuló fejet a bronzszínű törzsre. Aztán vaktában matatni kezdett a Thripio belsejében tekergő millió vezeték és áramkör közt. Műszaki ügyességét eddig csak a Millennium Falconon végzett néhány javítás tette próbára, így hát most elbizonytalanodott, vajon képes lesz-e elvégezni ezt a komplikált feladatot. Csubakka ide-oda húzogatta, babrálta a vezetékeket, és közben egyre jobban elámult ezen a bonyolult mechanizmuson, amikor egyszerre csak Thripio szemében kigyúlt a fény.

A droid belsejéből nyöszörgés tört föl. Halványan Thripio normális hangjára emlékeztetett, de rettentő mély volt, és annyira vontatott, hogy lehetetlen volt megkülönböztetni egymástól a szavakat.

– Birrrrrrr-odaaaaaaal-mi-rrrrrrr-ooohhh-ammmmm-oszttttt-agooooooo-sss…

Csubakka tanácstalanul megvakarta torzonborz kobakját, és tovább tanulmányozta a droid darabjait. Támadt egy ötlete; az egyik vezetéket átkötötte egy másik aljzatra. Thripio beszédritmusa nyomban a megszokott gyorsaságra váltott. De amit mondott, mintha egy rossz álomból szólt volna a vukihoz.

– Csubakka! – kiabálta Szi Thripio feje. – Vigyázz, birodalmi rohamosztagosok rejtőznek a… – Elhallgatott, mintha újra átélné azt a szörnyű percet, aztán fölkiáltott: – Jaj, ne! Eltaláltak!

Csubakka együttérzően csóválta a fejét. Pillanatnyilag nem tehetett mást, mint hogy nekiveselkedjen, és Thripio maradék alkatrészeit is visszaszerelje a helyükre.

Han Solóval alighanem most történt meg életében először, hogy jajkiáltás hagyta el az ajkát. Sohasem kellett még ilyen iszonyatos kínokat kiállnia. Odaszíjazták egy emelvényre, amely körülbelül negyvenöt fokos szögben állt a padlóhoz képest. Tehetetlenül heverő testébe rövid időközönként égető erejű elektromos áramot vezettek; az áramütések ereje egyre fokozódott. Minden izmát megfeszítve igyekezett kiszabadulni a szíjak szorításából, de olyan fogcsikorgató volt a kín, hogy örülhetett, ha egyáltalán eszméleténél marad.

A kínzóállvány mellett ott állt Darth Vader, és némán figyelte Han Solo szenvedését. Nem látszott sem elégedettnek, sem elégedetlennek, csak figyelt egykedvűen, aztán amikor már eleget látott, hátat fordított a görcsösen vonagló alaknak, kiment a cellából, és a helyére csusszanó ajtó elnyelte Solo kétségbeesett jajkiáltásait.

A kínzókamra előterében Boba Fett, Lando Calrissian meg a titkára várt Vader nagyúrra.

Vader szembeszökő undorral fordult oda Boba Fetthez.

– Hé, fejvadász! – szólította meg Vader a fekete csíkos, ezüstszínű sisakban ácsorgó alakot. – Ha a jutalmadra vársz, akkor még várnod kell, amíg elkapom Skywalkert is.

A magabiztos Boba Fettet látszólag nem hozta zavarba ez az újabb fordulat. – Én ráérek, Vader nagyúr. Nekem csak az a fontos, hogy Solo kapitány épségben maradjon. Jabba, a hutt kétszer annyit fizet, ha élve szállítom le neki.

– Solo nem csekély kínt áll ki, fejvadász – sziszegte Vader –, de a testi épségéért kezeskedem.

– Mi van Leiával és a vukival? – kérdezte Lando némi aggodalommal a hangjában.

– Ne féljen, túlélik – felelte Vader. – De egyet jól jegyezzen meg – tette hozzá ellentmondást nem tűrő végérvényességgel Vader –, a várost soha többé nem hagyhatják el!

– Erről nem volt szó a megállapodásunkban – vetette ellen Calrissian. – De arról sem, hogy Hant ennek a fejvadásznak a kezére adja.

– Csak nem érzi úgy, hogy méltánytalanul bántam önnel? – kérdezte gunyorosan Vader.

– Nem – mondta Lando, és a titkárára sandított.

– Helyes – folytatta Vader, és még megtoldotta egy burkolt fenyegetéssel –, tudniillik fölöttébb kellemetlen volna, ha arra kényszerülnék, hogy állandó helyőrséget hagyjak hátra a bolygón.

Lando Calrissian hódolatteljesen fejet hajtott, és megvárta, míg Vader a fejvadász társaságában méltóságteljesen bevonul az egyik felvonóba. Aztán a Felhőváros kormányzója is megindult titkárával a nyomában, és merev léptekkel végigment az egyik fehér falú folyosón.

– Ez az alku egyre előnytelenebb, ahányszor csak szóba kerül – panaszkodott Lando.

– Talán megpróbálhatott volna egyezkedni vele – vetette fel a titkár.

Lando savanyú pillantással válaszolt. Kezdett rájönni, hogy a Darth Vaderrel kötött megállapodásból semmi haszna sem lesz. Ráadásul bajt hozott vele olyan emberek fejére, akiket talán a barátainak tekinthetett volna. Végül aztán, egészen halkan, nehogy Vader spiclijei meghallhassák, azt mondta:

– Rossz előérzeteim vannak.

Szi Thripio végre kezdte magát valahogy úgy érezni, mint régen.

A vuki mostanáig lankadatlanul dolgozott, hogy visszakösse a helyükre a droid vezetékeit és belső áramköreit, most meg azon töprengett, miként illessze vissza a kiszakított végtagokat. Eddig már sikerült a helyére tennie a fejet, és elkészült az egyik karral is. Thripio többi alkatrésze még mindig ott hevert az asztalon, és az elválasztott ízületeknél kicsüngtek a drótok és a villamos áramkörök.

De bármilyen odaadóan foglalatoskodott is vele a vuki, az aranyszínű droid lármásan litániázni kezdett.

– Ejnye, nincs ez jól így – méltatlankodott –, most meg nem látok!

Az angyali türelmű vuki csak vakkantott, és megigazította az egyik vezetéket Thripio nyakában. A droid végre ismét látott, és megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Na végre, így már jobb!

De nem volt sokkal jobb. Amikor újonnan üzembe helyezett optikai érzékelőjét arrafelé irányította, ahol a mellkasának kellett volna lennie, megpillantotta a hátát!

– Hé! Jaj, várj csak! Mit csinálsz? Ki vagyok fordítva! – hebegte Thripio. – Te együgyű szőrmók! Csak egy ilyen behemót pancser, mint te, lehet olyan ostoba, hogy a fejemet a…

A vuki fenyegetően felmordult. Már majdnem elfelejtette, milyen kellemetlen alak ez a droid. És különben is, ez a cella túlságosan szűk volt ahhoz, hogy tovább hallgassa ezt a siránkozást! Mielőtt Thripio egy mukkot szólhatott volna, a vuki föléje tornyosult, és kihúzott egy vezetéket. Az egyenletes zúgás nyomban elhallgatott, és a cella ismét elcsendesedett.

De akkor valami ismerős illat tűnt fel.

A vuki beleszimatolt a levegőbe, aztán az ajtónál termett.

A cellaajtó zizegve félrecsusszant, és két birodalmi rohamosztagos betuszkolta a megtört és teljesen kimerült Han Solót. A rohamosztagosok távoztak, Csubakka meg gyorsan odalépett a barátjához, és boldogan a karjába ölelte. Hannak halottsápadt volt az arca, a szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek. Úgy rémlett, az ájulás szélén van, és Csubakka mélységes aggodalommal vakkantott oda régi bajtársának.

– Nem – mondta Han küszködve –, nincs semmi bajom. Semmi bajom.

Megint kinyílt az ajtó, és a rohamosztagosok ezúttal Leia hercegnőt taszigálták be rajta. Még mindig az elegáns ruhája volt rajta, de akárcsak Hannak, az ő külseje is zilált volt, az arca elcsigázott.

Amikor a rohamosztagosok mögött ismét bezárult az ajtó, Csubakka odatámogatta Leiát Han mellé. Érzelmekkel teli pillantást váltottak, aztán szorosan egymás karjába bújtak. Egy pillanattal később gyöngéden megcsókolták egymást.

Han még a karjában tartotta, amikor Leia elhaló hangon megkérdezte tőle:

– Miért csinálják ezt? Nem értem, mit akarhatnak vele.

Han sem értette.

– Addig gyötörtek a kínpadon, hogy már üvöltöttem a fájdalomtól, de egyetlen kérdést sem tettek föl.

Megint csak félrecsúszott az ajtó, és a nyílásban megjelent Lando két felhővárosi testőre kíséretében.

– Takarodj innen, Lando! – vágta a fejéhez Han. Lett volna csak jobb erőben, talpra ugrik, hogy rávesse magát erre a hűtlen barátra.

– Ne üvölts úgy, inkább figyelj rám egy pillanatra – csattant föl Lando. – Mindent elkövetek, hogy könnyítsek a helyzeteden.

– Nahát, ez igazán rendes tőled – jegyezte meg Han maró gúnnyal.

– Vader beleegyezett, hogy átadja nekem Leiát és Csubit – magyarázta Lando. – Nem hagyhatják ugyan el a bolygót, de legalább biztonságban lesznek.

– És Han, vele mi lesz? – kapott levegő után a felháborodástól Leia. Lando komoran a barátjára pillantott.

– Nem tudtam, hogy vérdíjat tűztek ki a fejedre. Vader odaadott a fejvadásznak.

A hercegnő Hanra villantotta a szemét: aggodalom csillant benne.

– Nem értesz te ebből az egészből egy szót se – mondta Han Calrissiannak –, ha elhiszed Vadernek, hogy élve kienged bennünket a markából.

– Nem te érdekled őt – mondta Lando. – Valami Skywalker nevű fickót akar elkapni.

A két rabnak elállt a lélegzete, amikor így, mintegy mellékesen kiejtve meghallották ezt a nevet. Han teljesen tanácstalanul állt.

– Luke-ot? De hát miért?

A hercegnőnek vadul dolgozott az agya. A tények mozaikjai kezdtek elrendeződni, kialakult a félelmetes végeredmény. Régen azért hajszolta Vader Leiát, mert a Birodalom és a Felkelők Szövetsége között dúló háborúban fontos politikai szerepet játszott. Most szinte ügyet sem vetett rá, úgy látszik, már csak egyetlen célra akarta felhasználni.

– Vader nagyúr tudniillik csapdát állított neki – folytatta Lando –, és…

– Mi vagyunk a csalétek – fejezte be a mondatot Leia.

– És ez az egész felhajtás a kölyök miatt van? – kérdezte Han. – Mi az ördög lehet olyan fontos rajta?

– Azt én nem tudom, de annyit mondhatok, hogy máris útban van errefelé.

– Luke idejön?

Lando Calrissian bólintott.

– Te aztán szépen elintéztél minket – hördült fel Han, és fröcsögve vágta oda Landónak –, barátom!

Amikor ez az utolsó, szemrehányó szó is kiszakadt belőle, Han Solónak váratlanul visszatért az ereje. Minden haragját beleadta az ütésbe, amelytől Landóval tótágast állt a cella. A két valaha volt barát szempillantás alatt ádáz, adok-kapok verekedésbe bonyolódott. Lando két testőre közelebb lépett a két dulakodó ellenfélhez, és ütni kezdték Hant lézerpuskájuk tusával. Az egyik erős ütés arcon találta Hant, aki átrepült a cella túlsó sarkába, a sebéből patakzott a vér.

Csubakka ingerülten felbődült, és a testőrökre vetette magát. A két őr már lövésre emelte a fegyverét, amikor Lando rájuk kiáltott:

– Ne lőjetek!

A zúzódásoktól tarkított és még mindig szédelgő kormányzó Hanhoz fordult.

– Amit tudtam, megtettem érted – mondta. – Sajnálom, hogy csak ennyire futotta, de nekem is megvan a magam baja. – Aztán indulóban még hozzátette: – Máris túlmentem azon a határon, amit a józan ész diktál.

– Persze, persze – vágott vissza a lassan magához térő Han Solo –, igazi hős vagy.

Amikor Lando és a testőrei eltávoztak, Leia és Csubakka felsegítette Hant, és odatámogatták az egyik priccshez. Leia letépett egy csíkot a ruhájából, és gyöngéden felitatta a vért, amely még mindig szivárgott a sebéből.

Halkan kuncogott miközben ellátta a sérülést.

– Maga aztán tud bánni az emberekkel – ugratta Hant.

Artu Detu kupolás feje körbeforgott hordószerű törzsén, ahogy érzékelői a Bespin-rendszert övező csillagóceánt pásztázták.

A rohanó X-szárnyú csak az imént lépett be a rendszerbe, és úgy hasította a fekete űrt, akár egy nagy, fehér ragadozó madár.

Az R2-es droidnak rengeteg mondanivalója volt. Elektronikus megfigyelései egymás hegyen-hátán ömlöttek belőle, a fordítás sebesen futott át a pilótafülke egyik kijelzőjén.

A komor képű Luke azonnal válaszolt Artu első, sürgető kérdésére.

– Igen – mondta Luke. – Biztos, hogy velük van Thripio is.

A kis droid megeresztett egy sor izgatott füttyöt.

– Várj türelemmel – mondta neki higgadtan Luke –, mindjárt ott leszünk.

Artu körbeforduló feje fenséges csillaghalmazokat észlelt, s a kis droid bensőjét jóleső meleg és vidámság árasztotta el; az X-szárnyú pedig suhant tovább, akár az angyalok nyila, egy bolygó felé, amelyet egy felhők közé nyúló város ékesített.

Lando Calrissian és Darth Vader ott állt a tágas, karbonittal működő fagyasztókamra alját szinte teljesen betöltő hidraulikus padló peremén. A sötét nagyúr nem mozdult, csak a kamrát előkészítő segédszemélyzet sürgölődött.

A padló középső, hidraulikusan süllyeszthető része mély aknát takart, melyből számtalan fúvócső állt ki, s körben a peremen hatalmas, különböző alakú vegyszerestartályok sorakoztak.

Sugárvetőt markolva négy, vértbe öltözött birodalmi rohamosztagos állt őrt.

Darth Vader alaposan körülnézett a helyiségben, aztán Calrissianhoz fordult.

– Nem valami fényes a berendezés – jegyezte meg –, de a célnak talán megfelel.

Vader egyik tisztje rohant oda a Szith nagyurához.

– Vader nagyúr – jelentette –, idegen hajó közeledik, X-szárnyú típus.

– Nagyszerű – mondta hűvösen Darth Vader. – Kövessék nyomon Skywalker minden mozdulatát, és adják meg neki a leszállási engedélyt. Addig mi előkészítjük neki a kamrát.

– Kizárólag karbonitos mélyhűtésre használjuk ezt a berendezést – mondta a Felhőváros kormányzója idegesen. – Lehet, hogy belepusztul, ha bedugja ide.

De Vader már korábban mérlegelte ezt a lehetőséget. Talált egy biztos módszert, amivel kipróbálhatja az eljárás megbízhatóságát.

– Nem áll szándékomban, hogy kárt okozzak az uralkodó zsákmányában. Először kipróbáljuk. – Odaintette magához az egyik rohamosztagost. – Vezessék elő Solót! – parancsolta a sötét nagyúr.

Lando gyors pillantást vetett Vaderre. Még mindig meglepetésként érte az a tömény gonoszság, amely ebből a félelmetes alakból sugárzott.

Az X-szárnyú gyors ütemben ereszkedett, és most már a bolygót övező sűrű felhőtakarót hasította.

Luke fokozódó nyugtalansággal szemlélte a monitorok kiírásait. Talán Artunak több az információja, mint amennyit neki ír ki a számítógép. Feltett egy kérdést a droidnak.

– Nem észleltél járőrhajókat?

Artu tagadó választ adott.

Luke tehát, megbizonyosodva arról, hogy érkezése ez idáig titokban maradt, tovább űzte a hajóját a felé a város felé, amelyet oly jól ismert már a lázálmaiból.

Hat disznófejű ugnaught dolgozott kapkodva, hogy a fagyasztókamra minél előbb használható állapotba kerüljön, miközben Lando Calrissian és Darth Vader – most már a Felhőváros igazi gazdája – figyelmesen nézte a lázas sürgés-forgást.

A karbonitos fagyasztóemelvény körül sürgölődő ugnaughtok most leeresztettek az aknába egy csőrendszert, amely valami ismeretlen fajú óriáslény érrendszerére emlékeztetett. Fölemelték a karbonitos tömlőket, és a helyükre ütögették őket. Aztán becipeltek egy súlyos, koporsószerű tárolót, és lerögzítették az emelvény közepére.

Hat birodalmi rohamosztagos élén beviharzott a helyiségbe Boba Fett. A katonák Hant, Leiát és a vukit taszigálták, lökdösték maguk előtt, kényszerítve őket, hogy belépjenek a kamrába. A vuki hátán ott csüngött odaszíjazva a félig-meddig összerakott Szi Thripio, akinek az egyik karját és a két lábát csak úgy tessék-lássék akasztották rá az aranyló törzsre. A droid feje épp az ellenkező irányba nézett, mint amerre Csubakkát tuszkolták, és Thripio vadul forgatta ide-oda, hogy legalább lássa, merrefelé mennek, és mi vár még rájuk.

Vader a fejvadászhoz fordult.

– Tegye be a mélyfagyasztó kamrába.

– És ha nem éli túl? – kérdezte a számító Boba Fett. – Mert nekem egy vagyont ér ám!

– Majd a Birodalom megtéríti a kárát – felelte szűkszavúan Vader.

– Ne! – tiltakozott rémülten Leia.

Csubakka hátravetette sörényes fejét, és fülsiketítő vukiordítást hallatott. Aztán nekiugrott a Hant őrző rohamosztagosoknak.

Ijedtében halálra válva Szi Thripio az arca elé kapta egyetlen működő karját.

– Megállj! – kiáltotta a droid. – Megőrültél?

De a vuki már a rohamosztagosokkal dulakodott, mit sem törődve a túlerővel vagy a droid ijedt sikoltozásával.

– Ne, ne… Ne bántsanak! – rimánkodott Thripio, és a karjával oltalmazni próbálta az oldaláról csüngő alkatrészeit. – Ne! Hiszen ő nem is úgy gondolja! Maradj már nyugton, te szőrös bolond!

A helyiségbe berohant még néhány rohamosztagos, és ők is csatlakoztak a verekedőkhöz. Néhányan ütni kezdték a vukit lézerpuskájuk tusával, s közben Thripio is kapott egyet-egyet.

– Juj! – visított a droid. – Én nem tettem semmi rosszat!

A rohamosztagosok lassan fölülkerekedtek, és épp a vuki arcába akartak sújtani a fegyverükkel, amikor a civakodás zaját túlkiabálva felkiáltott Han:

– Csubi, ne! Hagyd abba, Csubakka!

Han Solo volt az egyetlen, aki megállíthatta a fölingerelt vukit. Han kirántotta magát őrei közül, és odarohant a dulakodókhoz, hogy véget vessen az ádáz küzdelemnek.

Vader intett az őröknek, hagyják csak, hadd menjen Han, és a rohamosztagosoknak is jelt adott, hogy szüntessék be a verekedést.

Han megragadta torzonborz barátja alkarját, hogy lecsillapítsa, aztán keményen a szeme közé nézett.

A felhevült Thripio még mindig füstölgött.

– Igen, igen… állítsa csak meg, elég volt! – Aztán megkönnyebbült gépi sóhajjal hozzátette még: – Hála az égnek!

Han és Csubakka egymásra meredt, az előbbi komoran barátja szemébe nézett. Röviden megölelték egymást, aztán Han így szólt a vukihoz:

– Tartalékold az erődet egy más alkalomra, cimbora, ha majd jobbak az esélyek. – És kiszorított egy biztató kacsintást, de a vukinak majd meghasadt a szíve, és csak egy gyászos nyikkanásra futotta az erejéből.

– Jól van – mondta Han, és mindent elkövetett, hogy az ajkára valami vigyorfélét erőltessen –, én is tudom. Ugyanazt érzem, mint te. Vigyázz magadra! – Azzal Han Solo odafordult az egyik őrhöz. – Helyesebben tennék, ha megbilincselnék, amíg tart ez a dolog.

A lehangolt Csubakka ellenállás nélkül tűrte, hogy az őrök szoros béklyót pattintsanak a csuklója köré. Han búcsúzóul még egyszer megölelte, aztán Leia hercegnőhöz fordult. Karjába zárta a nőt, és úgy ölelték egymást, mintha soha többé nem akarnának elválni.

Aztán Leia Han ajkára szorította az ajkát, és hosszan, szenvedélyesen megcsókolta. Amikor véget ért a csók, a nőnek könnyes volt a szeme.

– Szeretlek – súgta halkan. – Eddig nem mondhattam meg neked, de ez az igazság.

Han rámosolygott azzal a jól ismert, hetyke vigyorával.

– Csak el ne felejtsd, mert még találkozunk! – Aztán ellágyult az arca, és gyöngéden homlokon csókolta a hercegnőt.

Leia arcán végiggördültek a könnycseppek, amikor Han hátat fordított neki, és nyugodt, bátor léptekkel elindult a hidraulikus emelvény felé.

Az ugnaughtok nyomban körülvették, ráállították az emelvényre, és kezét-lábát szorosan odaerősítették. Han magányosan és tehetetlenül állt ott, és még egyszer, utoljára a barátaira tekintett. Csubakka szomorúan viszonozta a pillantását, a válla fölött meg Thripio nyújtogatta a fejét, hogy még utoljára láthassa a vakmerő férfit. Calrissian, a kormányzó, komor tekintettel várta ennek az embernek a végzetét, a megbánás mély barázdákat szántott az arcába. És ott volt Leia. Az arcát eltorzította a szívét marcangoló, mélységes fájdalom, de méltóságteljesen állt, és megpróbált erős lenni.

Leia arca volt az utolsó, amit Han még láthatott, mert a hidraulikus emelvény hirtelen süllyedni kezdett vele. Ahogy ereszkedett lefelé, a vuki még egy végső és vészjósló búcsúüvöltést hallatott.

Ebben a szörnyűséges pillanatban a fájdalomtól sújtott Leia elfordította a szemét, és még Landónak is megrándult az arca.

A következő pillanatban tüzes folyadék zúdult az aknába, a csövek vastag sugárban okádták a szikrázó fluidumot.

Csubakka félig elfordult a rémületes látványtól, miáltal Thripio jobb szögből láthatta a folyamatot.

– Úgy látom, karbonitba ágyazzák – közvetített a droid. – Igen jó minőségű keverék. Sokkal jobb, mint az enyém. Ebben aztán semmi baja sem eshet… Már tudniillik, ha túléli a mélyfagyasztást.

Csubakka gyors pillantást vetett a háta mögé Thripióra, dühös vakkantással vetve véget a további műszaki részletezésnek.

Amikor a folyadék végül megszilárdult, leeresztettek néhány roppant fémfogót, és kiemelték az aknából a még mindig sistergő karbonittömböt. A közepébe ágyazott alak gyorsan hűlt, felismerhető volt ember mivolta, de alig voltak megkülönböztethető vonásai, akár egy szobrászvésőre váró kőtömbnek.

A disznófejűek, akiknek a kezét vastag, fekete azbesztkesztyű védte, most odaléptek Han Solo fémburokba helyezett alakjához, és kiemelték az egész tömböt. Az alak csörömpölve, hangos kongással lefordult az emelvény padlójára, és az ugnaughtok betaszigálták az előkészített, koporsóforma tárolóba. Aztán valami dobozra emlékeztető elektronikus szerkezetet tettek az oldalához, és hátrahúzódtak.

Lando letérdelt, elforgatott néhány kapcsolót a berendezés homloklapján, és ellenőrizte az egyik műszert, amely Han testhőmérsékletét mérte. Megkönnyebbülten felsóhajtott, és intett a fejével.

– Él – közölte Han Solo aggódó barátaival –, tökéletes hibernációs állapotban van.

Darth Vader odafordult Boba Fetthez:

– Itt van, a tiéd, fejvadász! – sziszegte. – Készítsék elő a kamrát Skywalker számára.

– Épp most szállt le, uram – tájékoztatta egyik szárnysegédje.

– Gondoskodjanak róla, hogy idetaláljon.

Lando Csubakkára és Leiára mutatva így szólt Vaderhez:

– Akkor én most viszem, ami az enyém. – El volt tökélve, hogy minél előbb kiragadja őket Vader karmai közül, még mielőtt a sötét nagyúr netán ismét megszegi a megállapodásukat.

– Vigye csak – mondta Vader –, de azért itt hagyok egy osztagot, hogy vigyázzanak rájuk.

– Nem ebben állapodtunk meg! – tiltakozott hevesen Lando. – Azt mondta, a Birodalom nem fog beleavatkozni a…

– Most meg ezt mondom. És örüljön, hogy csak ennyi a változás.

Lando torka hirtelen elszorult, intő jeléül annak, hogy mi vár rá, ha további akadályokat gördít Vader útjába. Önkéntelenül a nyakához kapott, de a következő pillanatban enyhült a láthatatlan marok szorítása, és a kormányzó Csubakka meg a hercegnő felé fordult. A férfi szemében mintha kétségbeesés bujkált volna, de azok ketten még egy pillantásra sem méltatták.

Luke és Artu óvatosan araszolt előre egy néptelen folyosón. Luke-nak fölöttébb gyanús volt, hogy ez idáig még senki sem állította meg őket, hogy megkérdezze, honnan jönnek és kicsodák egyáltalán. Senki nem kért tőlük leszállási engedélyt, személyi papírokat, s láthatólag az sem érdekelt senkit, hogy mi a látogatásuk célja. Úgy tűnt, a Felhővárosban senki sem kíváncsi rá, ki ez a fiatalember és a kis droidja – vagy hogy mi dolguk itt. Fölöttébb baljóslatú előjelek voltak ezek, és Luke kezdte kényelmetlenül érezni magát.

Hirtelen valami zajra lett figyelmes a folyosó túlvégében. Luke megtorpant, és szorosan odasimult a falhoz. Artu, akit egészen felcsigázott a remény, hogy hamarosan ismerős droidok és emberek között lehetnek megint, izgatottan fütyülni és csipogni kezdett. Luke csak egy pillantással jelezte neki, hogy maradjon csendben, az apró droid még egy utolsó, erőtlen csippantást hallatott, aztán elnémult. Akkor Luke kikukucskált a sarok mögül, és meglátta, hogy az egyik benyíló csarnok felől egy csoport közeledik feléjük. A csoport élén egy félelmetes alak jött összevissza horpadt páncélban és sisakban. Mögötte két felhővárosbeli fegyveres őr tolt egy lebegő ládát. Luke rejtekhelyéről úgy látta, hogy a ládában egy fémtömb fekszik, ami mintha egy emberalakot mintázott volna. A menetet két birodalmi rohamosztagos zárta le, akik kiszúrták Luke-ot.

Nyomban fegyvert rántottak, és tüzet nyitottak Luke irányába.

De ő villámgyorsan elhajolt a sugarak útjából, és mielőtt azok ketten újból meghúzhatták volna a ravaszt, már gyors egymásutánban leadott két lövést a pisztolyából, és a sugarak sistergő lyukakat ütöttek a rohamosztagosok mellvértjén.

A két rohamosztagos összerogyott, a testőrök meg hamar betuszkolták a ládát az egyik benyílóba, a csoportot vezető páncélos alak pedig célba vette Luke-ot, és egy halálos sugarat lövellt feléje. Az hajszál híján eltalálta a fiatalembert, és egy jókora darabot kiszakított a falból a feje mellett, valóságos porfelhőt zúdítva Luke nyakába. Amikor eloszlott a porfelhő, Luke megint kikandikált a sarok mögül, és megállapította, hogy névtelen támadója, az őrök és a láda is eltűntek egy súlyos fémajtó mögött.

Hangokat hallva a háta mögül Luke hátrafordult, és megpillantotta Leiát, Csubakkát, Szi Thripiót meg egy ismeretlen, köpönyeges férfit, akik egy másik folyosón haladtak egy kis létszámú birodalmi rohamosztagos csapat őrizete alatt.

Luke hadonászni kezdett, hogy magára vonja a hercegnő figyelmét.

– Leia! – kiáltott föl aztán.

– Luke, ne! – sikoltotta Leia a félelemtől elcsukló hangon. – Ez csapda!

A lemaradozó Artut maga mögött hagyva Luke utánuk vetette magát. De amikor egy szűk előszobába ért, Leiának meg a többieknek már nyoma se volt. Luke csak Artu izgatott füttyögését hallotta, ahogy a kis droid dülöngélve igyekezett az előszoba felé. De nem volt ideje belépni, mert a sarkon perdülő Luke orra előtt hangos banggal lezúdult egy behemót fémajtó, kirekesztve a meghökkent droidot.

Ez a mennydörgésszerű robajjal lezúduló ajtó elvágta Luke-ot a főfolyosótól. És amikor megfordult, hogy más kijáratot keressen, sorban további ajtók csukódtak be hangos dörejjel előtte.

Eközben Artu még mindig kábultan állt az előbbi sokktól. Elég lett volna még egy kis lépés az előszoba felé, és a lezúduló ajtó összelapította volna. Fémorrocskáját odaszorította a fémajtóhoz, aztán megkönnyebbülten füttyentett egyet, és elkacsázott az ellenkező irányba.

Az előszoba falából sziszegő csövek meredtek elő, amelyekből gőz szivárgott, és a feje fölött felfedezett egy nyílást, amely csak a jó ég tudja, hova vezetett. Luke közelebb húzódott, hogy jobban szemügyre vegye, de közben a padló egyik kockája, épp az, amelyiken állt, lassan emelkedni kezdett. Luke hagyta, hogy felemelje, és el volt szánva rá, hogy szembenézzen az ellenféllel, aki miatt ilyen messzire jött.

Pisztolyát szorosan markolva, Luke fölemelkedett a karbonitos fagyasztókamrába. A helyiségben halálos csend uralkodott, csak a csövekből szökő gőz sziszegése hallatszott. Luke-nak úgy rémlett, hogy ő az egyetlen élő ember ebben a furcsa berendezésekkel és vegyszerestartályokkal övezett helyiségben, de az ösztönei figyelmeztették, hogy nincs egyedül.

– Vader…

Maga elé suttogta a nevet, miközben körülpillantott a kamrában.

– Vader nagyúr! Érzem a jelenlétedet. Lépj elő! – szólította fel láthatatlan ellenfelét Luke. – Vagy talán félsz tőlem?

Miközben Luke kiejtette ezeket a szavakat, a szivárgó gőz felhőkben kezdett ömleni a csövekből. Aztán, fittyet hányva a perzselő hőségnek, a sistergő párafelhőben megjelent Vader, és odalépett az aknát szegélyező keskeny járdára, fekete köpönyege hullámzott a háta mögött.

Luke óvatosan lépett egyet a feketébe burkolózó démoni alak felé, és elrakta a pisztolyát. Magabiztosság áradt szét a testében, és tökéletesen késznek érezte magát, hogy szembenézzen a sötét nagyúrral, mint egyik jedi a másikkal. De a pisztoly fölösleges volt. Megérezte magában az Erőt és az elszántságot, hogy belevágjon ebbe az elkerülhetetlen párbajba. Lassan elindult fölfelé a lépcsőn, Vader irányába.

– Veled van az Erő, ifjú Skywalker – mondta Darth Vader odaföntről –, de még nem vagy igazi jedi.

Vader szavai olyan hatással voltak Luke-ra, akár egy hideg zuhany. Elbizonytalanodott, és egy másik valaha volt jedilovag szavait idézte föl magában: „Luke, csakis a tudásért és önvédelemből használd az Erőt, sohasem fegyverként. Soha ne engedd, hogy hatalmába kerítsen a gyűlölet vagy a harag. Mert ez a kettő a sötét oldal felé vezet.”

De most nem volt idő a töprengésre, Luke keményen megmarkolta fénykardja finoman kimunkált markolatát, és működésbe hozta a sugárpengét.

Ugyanabban a pillanatban Vader is bekapcsolta a maga fénykardját, és nyugodtan várta, hadd támadjon az ifjú Skywalker.

Vader iránt érzett vad gyűlölete feltolult Luke-ban, hevesen nekiugrott, és süvítve lecsapott a kardjával. De a sötét nagyúr a legkisebb erőfeszítés nélkül elhárította a csapást, kardja apró kis mozdulatával.

Luke újra támadott. A két energiasugár ismét egymásnak feszült.

Aztán csak némán álltak ott mindketten, és összeakasztott fénykardjaik keresztje alatt egy végtelen pillanatig egymásra meredtek.

TIZENHARMADIK FEJEZET

A Felhőváros belső főfolyosóján kis csoport haladt: hat birodalmi rohamosztagos fogta közre Landót, Leiát és Csubakkát. Keresztfolyosóhoz értek; váratlanul szembetalálkoztak Lando tizenkét testőrével és a titkárával, akik elálltak a csoport útját.

– 7. számú különparancs! – adta ki az utasítást Lando, amikor megtorpantak a fegyveresek előtt.

A tizenkét testőr abban a szempillantásban tüzelőállásba helyezkedett, és célba vette a meghökkent rohamosztagosokat, aztán Lando titkára szép nyugodtan lefegyverezte mind a hatukat. Odanyújtott Landónak és Leiának egy-egy lézerpuskát, és várta a további utasításokat.

– Zárják be őket a biztonságiak tornyába – mondta a Felhőváros kormányzója. – Csak semmi feltűnés! Senkinek sem szabad megtudnia.

A testőrök és Lando titkára vállukra kapva a megmaradt lézerfegyvereket, elvezették a rohamosztagosokat a torony irányába.

Leiát egészen megzavarta az eseményeknek ez a gyökeres fordulata. De a zavar egyenesen meglepetéssé fokozódott, amikor azt látta, hogy Lando, Han Solo árulója, eloldja Csubakka kötelékeit.

– Gyerünk! – sürgette őket. – Gyorsan, tűnjünk el innét!

A vuki lapáttenyerei végre ismét szabadon mozoghattak.

Csubakka magyarázatra sem várva odafordult a felé az ember felé, aki épp csak az imént szabadította ki, vérfagyasztó üvöltéssel rávetette magát, és fojtogatni kezdte.

– Azok után, amit Hannal tett – mondta Leia –, nem bízom magában, hogy…

Lando, miközben kétségbeesetten küszködött, hogy kiszabadítsa magát Csubakka vasmarkából, magyarázkodni próbált.

– Nem volt más választásom – kezdte, de a vuki egy dühös vakkantással belefojtotta a szót. – Még van rá remény, hogy megmentsük Hant – lihegte Lando. – A Keleti leszállóhelyen vannak.

– Csubi – avatkozott végre közbe Leia –, hagyd már!

Még mindig dühöngve, Csubakka elengedte Landót, és rámeredt, miközben Calrissian igyekezett ismét levegőhöz jutni.

– Tartsd rajta a szemed, Csubi – figyelmeztette Leia a vukit, aki fenyegetően felmordult.

– Az az érzésem – motyogta Lando zihálva –, hogy az eddigieket újabb nagy hibával tetézem.

A tömzsi kis R2-es droid fel-alá bolyongott a folyosókon, érzékelőit ide-oda forgatta, és alig várta már, hogy gazdája nyomára bukkanjon – vagy legalább az életnek valami jelére. Rájött, hogy félelmetesen eltévedt, és már azt sem tudja, hány métert jött eddig.

Amikor befordult az egyik sarkon, a keresztfolyosón mozgó alakokat vett észre. Elcsippantott néhány droidköszöntést, és mélységesen remélte, hogy jóindulatú lényekre akadt.

Az egyik alak meghallotta a csipogását, és kiáltozni kezdett feléje:

– Artu! Artu!… – Thripio volt az.

Csubakka, aki még mindig a hátán cipelte a tessék-lássék összerakott Thripiót, gyorsan hátrafordult, és megpillantotta a feléjük szaporázó hordóforma kis R2-est. De ahogy a vuki megfordult, Thripio elveszítette szeme elől a barátját.

– Hé! – csattant föl a felzaklatott Thripio. – Fordulsz vissza rögtön, te gyapjas… Artu, siess! Megyünk kimenteni Hant a fejvadász karmai közül.

Artu még gyorsabban gurult feléjük, s közben megállás nélkül csipogott, Thripio meg türelmesen válaszolt neki, mindahány izgatott kérdésére.

– Tudom, tudom. De ne félj, Luke gazda tud vigyázni magára. – Vagy legalábbis ezzel áltatta magát Thripio, miközben a maroknyi csoport tovább kutatta Han nyomát.

A Felhőváros Keleti leszállóhelyén pihenő Slave I. egyik bejárati folyosóján két őr tolta maga előtt Han Solo fagyott testét. Odakint Boba Fett is felmászott a hajó oldalának támasztott fémlétrán, beszállt, és amint bent volt, nyomban parancsot adott a hajó összes bejáratának haladéktalan lezárására.

Fett begyújtotta a hajója hajtóműveit, és a felszálláshoz készülődött.

Lando, Leia meg Csubakka akkor érkezett oda rohanva, amikor a Slave I. felemelkedett a platfromról, és dübörögve beleolvadt a felhővárosi naplemente narancs-és bíborszínű pompájába. Csubakka felhördült, és az arca elé kapott lézerpisztolyából egy sorozatot eresztett a távolodó űrhajó után.

– Kár a fáradságért – mondta neki Lando. – Lőtávolon kívül vannak.

Mindenki a zsugorodó űrhajót bámulta, kivéve Thripiót. Még mindig Csubakka hátán fityegve, ő valami egészen mást látott, amit a többiek még nem vettek észre.

– Jaj, ne, ne! – sikoltott föl.

A csoport felé egy birodalmi rohamosztag közeledett, a kezükben tartott lézerfegyverekből máris sugarak lövelltek feléjük. Az első csak hajszál híján vétette el Leia hercegnőt. Lando gondolkodás nélkül viszonozta az ellenséges tüzet, és a levegő szikrázni kezdett a káprázatosan cikázó vörös és zöld lézersugaraktól.

Artu odaiszkolt a starthely felvonójához, begurult, és biztos távolból kikukucskálva figyelte az eszeveszett lövöldözést.

– Tűnjünk el innen! – kiabálta túl a lövések dörejét Lando, és futva elindult a nyitott liftajtó felé, menet közben vissza-visszalőve a rohamosztagosok irányába.

De Leia és Csubakka egy tapodtat se mozdult. Megvetették a lábukat, és erős tűz alatt tartották a támadó rohamosztagosokat. Egymás után nyögtek fel és rogytak össze a katonák, akiknek a mellét, karját vagy a hasát széttépte ennek az egy szem nőnek és a vukinak halálos pontossággal leadott össztüze.

Lando kidugta a fejét a liftből, és vadul hadonászott feléjük, hogy futásra bírja őket. De az a kettő csak tüzelt megszállottan, mert végre kiadhatták a dühüket és minden keserűségüket, ami a fogságuk során és a mindkettejüknek oly fontos és szeretett ember elvesztése miatt halmozódott fel bennük. El voltak szánva rá, hogy a Galaktikus Birodalom eme néhány alattvalójának egytől egyig kioltják az életét.

Thripio végtelenül szeretett volna bárhol máshol lenni. De minthogy mozdulni se tudott, nem tehetett mást, kétségbeesetten segítségért kiáltozott.

– Artu, segíts! – visította. – Mi közöm nekem ehhez? Ó, mennyivel rosszabb sors még a halálnál is egy vuki hátához kötve lenni!

– Ide, ide! – kiáltotta megint Lando. – Siessenek! Siessenek!

Leia és Csubakka most már hátrálni kezdett, és a lézersugarak valóságos záporát kellett kikerülniük, mielőtt beugorhattak volna a várakozó liftbe. Aztán a liftajtó bekattant, és az ablakon át még látták, hogy a megmaradt rohamosztagosok vadul rohannak feléjük.

A karbonitos fagyasztóakna peremén Darth Vader és Luke Skywalker fénykardja ismét összecsapott.

Luke érezte, hogy a lába alatt minden vágásra, hárításra és félreugrásra meginog a szegély. De fittyet hányt rá, mert kardjának csapásaira Darth Vader egyre hátrált.

Vader, miközben a fénykardjával hárította Luke heves rohamait, párbajuk kellős közepén hűvösen megszólalt:

– Nem bénítja félelem a karod. Többet tanultál, mint vártam.

– Még szolgálhatok néhány meglepetéssel neked – vágott vissza a magabiztos ifjú, s újabb rohamra lendült.

– Én nemkülönben – volt a higgadt, baljóslatú válasz.

A sötét nagyúr két könnyed mozdulattal megakasztotta Luke fegyverét, és nagy ívben kiröpítette a kezéből. Energiapengéje Luke lába felé suhintott, s az ifjúnak a levegőbe kellett szöknie, hogy védje magát. De az ugrás nem sikerült, megtántorodott, és lebukfencezett a lépcsőn.

A fiú elnyúlt a földön, s fölnézve megpillantotta a feje fölött tornyosuló, vészjósló fekete alakot a lépcső tetején. Aztán az alak rávetette magát, gyászszínű köpönyege föllibbent mögötte, mint egy óriás denevér kiterjesztett szárnyai.

Luke villámgyorsan oldalra hemperedett, de a szemét közben egy pillanatra sem vette le a hatalmas fekete alakról, aki hangtalanul huppant le a földre, nem messze tőle.

– A jövőd a kezemben van, Skywalker – sziszegte Vader, és a kuporgó fiatalember fölé magasodott. – Most majd a sötét oldal szolgálatába szegődsz. Obi-van jól sejtette, hogy ez lesz a sorsod.

– Nem igaz! – kiáltott föl Luke, hogy elűzze ezt a gonosz szellemet.

– Sok minden van, amit Obi-van elhallgatott előled – folytatta Vader. – Gyere csak, majd én bevégzem a taníttatásodat.

Hihetetlenül erős volt a Vaderből áradó hatás; Luke-nak már-már úgy rémlett, kézzelfoghatóan valóságos.

Ne hallgass rá, mondta magának Luke. Megpróbál tőrbe csalni, tévútra vezetni, az Erő sötét oldalára csalogatni, épp ahogyan Ben előre megmondta!

Luke kúszva hátrált a közeledő sötét nagyúrtól. A fiatalember háta mögött csendben félrecsusszant a hidraulikus aknatető, készen arra, hogy befogadja őt.

– Inkább meghalok! – jelentette ki Luke.

– Erre semmi szükség. – A sötét nagyúr hirtelen Luke-ra vetette magát előreszegezett fénykardjával, oly hevesen, hogy a fiatalember elveszítette az egyensúlyát, és belezuhant a tátongó mélységbe.

Vader hátat fordított a fagyasztóaknának, s hanyag mozdulattal kikapcsolta a fénykardját.

– Nem nagy ügy – vont vállat. – Talán nem is vagy olyan erős, mint az uralkodó hiszi.

Ahogy így dünnyögött maga elé, folyékony fém kezdett ömleni a háta mögötti nyílásba. Még mindig háttal állt, amikor a nyílásból alig felfogható sebességgel felröppent egy alak.

– Majd elválik – felelte csöndesen Vader iménti megjegyzésére Luke.

A sötét nagyúr megperdült a sarkán. A fagyasztási eljárásnak ezen a pontján az alanyok már nem tudnak beszélni! Vader körülpillantott a helyiségben, aztán fejét fölfelé fordította, a mennyezet irányába.

A plafonra erősített csövekről lógva ott függött Luke, aki vagy öt méter magasra ugrott föl a levegőbe, hogy megmeneküljön a karbonittól.

– Lenyűgöző – ismerte el Vader –, lenyűgöző a mozgékonyságod.

Luke lehuppant az emelvényre a sistergő akna túloldalán. Kinyújtotta a kezét, és a kardja, amely ott hevert valahol az emelvény másik végében, visszaröppent a markába. Azonnal előfénylett a penge is.

Vader kardja is életre kelt ugyanabban a pillanatban.

– Ben alapos munkát végzett veled. Sikerült úrrá lenned a félelmeden. Most aztán szabadjára engedheted a haragodat. Elpusztítottam a családodat. Itt az alkalom, hogy bosszút állj érte.

De Luke ezúttal óvatosabb volt, és több önfegyelmet tanúsított. Tudta, ha sikerül megzaboláznia a haragját, mint ahogy a félelmét kordában tartotta az imént, nem érheti meglepetés.

Emlékezz a tanultakra, figyelmeztette magát Luke. Emlékezz Yoda szavára! Vess ki magadból minden gyűlölködést és haragot, és engedd magadba áramolni az Erőt!

Luke fokozatosan leküzdötte a rossz érzéseit, és mit sem törődve Vader provokációjával, támadásba lendült. Rávetette magát, és egy gyors kettős vágással hátrálásra kényszerítette a nagyurat.

– Az irántam érzett gyűlölet erőt adhat, hogy elpusztíts – kísértette meg Vader. – Vedd hasznát.

Luke most kezdte csak igazán észrevenni, milyen félelmetesen erős sötét ellenfele, és halkan azzal biztatta magát: Nem leszek az Erő sötét oldalának a rabszolgája, és óvatosan nyomult előre Vader felé.

Ahogy Luke odaért hozzá, Vader lassan tovább hátrált. Luke nagy lendülettel nekirontott. De amikor Vader hárította a csapást, Luke egyensúlyát vesztve lebukott a sistergő csőrendszer külső peremére.

A térde már-már rogyadozott a félelmetes ellenféllel vívott harc fáradalmaitól. Összeszedte az erejét, óvatosan odaoldalazott a csőrendszer peremére, és lepillantott. De Vadernek nyoma sem volt. Luke lekapcsolta a fénykardját, visszadugta a fegyvert az övébe, és leereszkedett az aknába.

Lehuppant az akna padlójára, és egy hatalmas vezérlő-és karbantartó helyiségben találta magát, amely éppen az egész várost energiával ellátó reaktorra nézett. Körülpillantva észrevett egy tágas ablakot, az ablak előtt ott állt Darth Vader mozdulatlan alakja.

Luke lassan közelebb lépett az ablakhoz, és újból bekapcsolta a fénykardját.

De Vader furcsamód sem a kardját nem kapcsolta be, sem semmilyen más erőfeszítést nem tett, hogy védje magát. A sötét nagyúr csak egyetlen fegyvert használt: kihívó hangját.

– Támadj! – provokálta a fiatal jedit. – Ölj meg!

Luke habozott; Vader ravasz cselfogása megzavarta.

– Menekülésed egyetlen módja, hogy bosszút állj…

Luke dermedten állt. Hallgasson Vader szavára, és használja az Erőt a bosszú eszközéül? Vagy halassza el a küzdelmet, abban bízva, hogy majd más alkalommal küzd meg Vaderrel, amikor több önuralma lesz?

Nem, hogyan is szalaszthatná el ezt a kínálkozó lehetőséget, hogy egyszer és mindenkorra leszámoljon ezzel a gonosz lénnyel? Most van a legjobb alkalom, nem szabad egy pillanatot sem tovább késlekednie…

Ki tudja, talán ez a soha vissza nem térő alkalom!

Luke két marokra fogta halálos fénykardját, keményen szorítva a sima markolatot, akár egy ősi pallost, és a feje fölé emelte a fegyvert, hogy lesújtson vele, pusztulásba döntve ezt az álarcos rémet.

De mielőtt lendületet vehetett volna, a háta mögött levált a falról egy súlyos gépezet, és süvítve zuhant feléje. Luke nyomban sarkon fordult, megsuhintotta a fénykardját, és félbehasította a tárgyat, amelynek két jókora darabja hatalmas puffanással csapódott a padlóra.

Újabb tárgy repült Luke felé, aki az Erő segítségével ezt is elhárította. A súlyos gép úgy pattant félre, mintha valami láthatatlan pajzsba ütközött volna. A következő egy ide-oda csapódó, zuhanó cső volt. De hiába védte ki ezt is Luke, most már minden irányból záporoztak rá a mindenféle szerszámok és alkatrészek. Aztán meg a vezetékek rántották ki magukat a falból, és tekeregve, szikrát hányva, csapkodva repültek feléje.

Minden oldalról körülvéve Luke megtett minden tőle telhetőt, hogy hárítsa a bombazáport, de lassan vérezni kezdett, és a testét egyre több zúzódás borította.

Újabb hatalmas alkatrész pattant le Luke-ról, röptében kiverte az ablakot, és süvítve tört be a kinti léghuzat. Hirtelen minden röpködni kezdett a helyiségben, az ádáz szél Luke testét csapdosta, és szirénazúgásra emlékeztető süvöltéssel töltötte meg a szobát.

A szoba közepén pedig némán és diadalmasan ott állt Darth Vader.

– Vereséget szenvedtél – mondta kárörvendően a Szith sötét nagyura. – Nincs értelme a további ellenállásnak. Vagy engem követsz, vagy Obi-vant a halálba!

Amikor Vader kimondta ezeket a szavakat, egy utolsó nehéz alkatrész süvített keresztül a helyiségen, telibe találta a fiatal jedit, és kiröpítette a betört ablakon. Minden elhomályosult, ahogy a szél magával ragadta, és ide-oda csapva görgette maga előtt, míg végül sikerült elkapnia egy kiálló gerendát.

Amikor kissé alábbhagyott a förgeteg, és a látása is tisztulni kezdett, Luke ráeszmélt, hogy ott csüng az irányító központ előtt, a reaktorakna daruhídján. Aztán lenézett, és feneketlen szakadékot pillantott meg maga alatt. Megszédült, szorosan lehunyta a szemét, nehogy hatalmába kerítse a vakrémület.

A reaktorhoz képest, amelynek a hasán megkapaszkodott, Luke alig látszott nagyobbnak egy kósza pihénél, pedig maga a reaktor is – csupán egyike a körkörös, fényfoltokkal tarkított falból kiálló számos hasonló alakzatnak – jószerivel elveszett a beláthatatlanul óriási csarnokban.

Pusztán fél kézzel kapaszkodva a daruhídba Luke-nak sikerült nagy keservesen visszacsúsztatnia fénykardját az övébe, és most már a másik kezével is belecsimpaszkodhatott a fémgerendába. Felhúzódzkodott, aztán fölállt a hídra, épp még idejében, hogy meglássa Darth Vadert, aki odalent az aknában feléje tartott.

Vader egyre közeledett, de váratlanul nagy visszhangot verve felharsantak a hangszórók:

– Szökevények tartanak a 327-es platform felé! Minden felszállási engedély visszavonva! Biztonsági alakulatoknak riadó!

Vader csak jött fenyegetően Luke felé, és azt mondta:

– Úgysem szöknek meg a barátaid, mint ahogy te sem.

Vader még egy lépéssel közelebb jött, és Luke magasra emelte a fénykardját, hogy folytassa a párbajt.

– Vereséget szenvedtél – állapította meg Vader hátborzongató bizonyossággal, mintegy lezártnak tekintve a viadalt. – Értelmetlen a további ellenállás.

De Luke-nak más volt a véleménye. Nekiugrott a sötét nagyúrnak, pokoli csapást mért rá, úgyhogy zümmögő fénykardja átütötte Vader mellvértjét, és a húsáig hatolt. Vader megtántorodott a csapástól, de az egész csak egy pillanatig tartott. Akkor ismét kiegyenesedett, és Luke felé indult.

A sötét nagyúr még egy lépést tett előre, aztán figyelmeztette Luke-ot:

– Vigyázz, mert téged is utolér Obi-van sorsa.

Luke zihálva kapkodta a levegőt, a homlokát kiverte a hideg veríték. De Ben nevének említésére váratlan nyugalom szállta meg.

Higgadtan, emlékeztette magát. Higgadtan.

De a gyászszínű köpönyegbe burkolózó rémalak csak egyre jött felé a keskeny fémgerendán, és látszott rajta, a fiatal jedi életét akarja.

Vagy még rosszabbat – törékeny lelkét.

Lando, Leia, Csubakka meg a droidok ott futottak az egyik folyosón. Az egyik sarokhoz érve megpillantották a platformra vezető kijáratot: az ajtó nyitva volt. A nyitott ajtón át meglátták a Millennium Falcont, rájuk várt. Akkor azonban váratlanul becsukódott az ajtó. Gyorsan behúzódtak egy alkóvba, mert máris egy csoport rohamosztagos rohant feléjük, és már futás közben tüzet nyitottak rájuk. A falakon gellert kapó energiasugarak sziklányi darabokat téptek ki a falból és a padlóból, porfelhőbe borítva a környéket.

Csubakka felmordult, és zabolátlan vukihévvel viszonozta a támadók tüzet. Leiát fedezte, aki közben kétségbeesetten matatott az ajtó vezérlőpanelén. De az ajtó meg se moccant.

– Artu! – kiáltott oda Thripio a kisebbiknek. – Nézd már meg ezt a vezérlőpanelt. Neked talán sikerül kifogni a riasztóberendezésen.

Thripio hevesen mutogatott, hogy sietségre ösztökélje a kis droidot, rábökve, hogy hol talál adatcsatlakozót.

Artu Detu odagurult, és teli torokból füttyögött és csipogott a nagy segítőkészségtől.

Lando ide-oda hajlongva igyekezett kitérni a tüzes sugarak útjából, s közben lázasan dolgozott, hogy kommunikátorát rákapcsolja a vezérlőpanel kommunikációs rendszerére.

– Itt Calrissian beszél – adta le az üzenetet a hírközlő rendszernek. – A Birodalom átvette a hatalmat Felhővárosban. Azt tanácsolom, hogy mindenki hagyja el a várost, mielőtt további birodalmi egységek érkeznek.

Kikapcsolta a berendezést. Lando tudta, ennél többet a jelen helyzetben nem tehet a népéért; most az a dolga, hogy a barátait biztonságban kimenekítse a bolygóról.

Közben Artu fölhajtotta a konnektor fedelét, és az egyik számítógép csatlakozókarját bedugta az aljzatba. A droid rövidet csippantott, aztán váratlanul fülsértő, gépi sikolyban tört ki. Megrázkódott, az ellenőrző fények káprázatos görögtüze gyűlt ki a homlokán, és fémburka minden apró nyilasából füst szivárgott. Lando hamar elrántotta Artut az áramkapcsolótól. Amikor a droid hűlni kezdett, néhány kókadt csippantást eresztett meg Thripio felé.

– Nem baj, legközelebb legalább jobban odafigyelsz, végül is a te dolgod! – felelte védekezően Thripio. – Nekem nem feladatom, hogy mindenféle elektromos aljazatokat figyeljek, és megkülönböztessem őket a számítógép-csatlakozástól. Én tudniillik tolmács va…

– Van valakinek ötlete?! – kiáltotta Leia, és közben viszonozta a rohamozó birodalmiak tüzet.

– Erre – felelte Lando a csatazajban –, tudok egy másik utat!

A reaktoraknában süvöltő szél teljesen elnyomta az egymásnak csapódó fénykardok búgását.

Luke fürgén végigszaladt a daruhídon, és egy hatalmas műszerszelvény alatt keresett menedéket egy percre sem tágító ellenfele elől. De Vader máris ott termett, fénykardja lecsapott, akár egy villogó hóhérbárd, és kiszakította a műszerfalat a helyéből. A műszerfal zuhanni kezdett, de a förgeteg nyomban magával ragadta, és fölfelé röpítette.

Vadernek elég volt ez a villanásnyi figyelemzavar is. Amikor a műszerfal kiszakadt a helyéről, Luke önkéntelenül is utánapillantott. Ugyanabban a másodpercben zúgva lecsapott a sötét nagyúr fénykardja Luke kezére, és a karddal együtt lemetszette azt a fiatalember karjáról.

Leírhatatlan volt a fájdalom. Luke érezte saját égő húsának orrfacsaró bűzét, és alsókarját a hóna alá szorította, hogy csökkentse a kínt. Végighátrált a vasgerendán egészen odáig, ahonnan már nem volt tovább, és a fekete látomás lépesről lépésre követte.

A szél váratlanul, baljóslatúan elállt. Luke akkor vette észre, hogy nincs hová menekülnie.

– Nincs menekvés – figyelmeztette a Szith rendjének nagyura is, és Luke fölé tornyosult, mint a halál fekete angyala. – Ne kényszeríts rá, hogy elpusztítsalak. Az Erő ott fészkel benned. Most majd megtanulod, hogyan használd a sötét oldalát. Szegődj hozzám, ketten együtt hatalmasabbak leszünk az uralkodónál is. Jöjj, majd én befejezem a képzésedet, és aztán együtt fogunk uralkodni a galaxison.

– Soha! – felelte Luke, ellenszegülve Vader csábításának.

– Ó, ha tudnád, milyen hatalma van a sötét oldalnak! – folytatta Vader. – Obi-van sosem mondta el neked, mi történt az apáddal, igaz?

Apja említése haragra lobbantotta Luke-ot.

– Épp eleget mondott nekem! – kiáltotta. – Többek között azt, hogy te voltál a gyilkosa.

– Nem igaz – felelte halkan Vader. – Én vagyok az apád.

Luke kimeredt szemekkel, szédülten bámult erre a fekete köpönyeges harcosra; megrendítette a leleplezés. Ott állt egymással szemben és farkasszemet nézett a két harcos: apa és fia.

– Nem, nem! Nem igaz… – mondta Luke, és viszolygott attól, amit az imént hallott. – Ez nem lehet!

– Nézz magadba, és bízd magad az érzelmeidre – mondta Vader, s a hangja mintha egy ördöggé változott Yoda hangja lett volna –, majd meglátod, hogy ez az igazság.

Vader azzal lekapcsolta a fénykardját, és kemény, baráti jobbot nyújtott Luke felé.

– Nem! Nem! – kiabálta a Vader szavaitól halálra rémült Luke.

– Luke, te képes vagy rá, hogy elpusztítsd az uralkodót – folytatta rábeszélően Vader. – Ezt az uralkodó is tudja. Erre rendeltettél. Tarts velem, meglátod, uralkodni fogunk a galaxison, mi ketten, apa és fia. Gyere! Ennek így kell lennie.

Luke agya majd szétpattant ezektől a szavaktól. Fény gyűlt benne, minden megvilágosodott. Ez volna az igazság? Luke még tétovázott, vajon higgyen-e Vader szavainak – vajon hiheti-e, hogy Yoda fáradságos munkája, a szent életű, öreg Ben tanításai, saját odaadó küzdelme a jóért és örökös viszolygása a gonosztól puszta tévelygés; hiheti-e, hogy mindaz, amiért mostanáig harcolt, nem más, mint puszta hazugság?

Nem, nem akart hinni Vadernek, győzködte magát, hogy Vader az, aki hazudik – de számára is érthetetlenül, érezte, hogy a sötét nagyúr igazat szólt. Ha viszont Darth Vader az igazat mondja, vajon miért – tűnődött Luke –, vajon miért hazudott volna neki Ben? Miért? A fejében száguldozó gondolatok hangosabban jajveszékeltek, mint akármilyen förgeteg, amit a sötét nagyúr rászabadíthat.

De már nem érdekelték a válaszok.

Az apja.

Luke Skywalker elhatározásra jutott, ki tudja, talán élete utolsó döntése volt ez – és a Bentől meg Yodától tanult higgadtsággal ennyit mondott:

– Soha! – A kiáltás visszhangzott még, amikor Luke belevetette magát az alant tátongó szakadékba. Olyan mélységes mély volt ez a szakadék, hogy félő volt, Luke zuhanása talán csak egy másik galaxisban ér véget.

Darth Vader odalépett a fémgerenda peremére, onnan nézte a zuhanó Luke-ot. Erős szél kerekedett, fellibbentette fekete köpönyegét, ahogy ott állt, és a szakadékba meredt.

Skywalker teste sebesen zuhant lefelé. A megcsonkított jedi estében fejjel hol föl-, hol lefelé, kétségbeesetten igyekezett megkapaszkodni valamiben.

A sötét nagyúr követte a szemével mindaddig, amíg a fiatalember testét be nem szippantotta a reaktoraknából kivezető egyik kipufogócső. Amikor Luke eltűnt benne, Vader fürgén sarkon fordult, és kisietett.

Luke repült kifelé a kipufogócsőben, és a falat igyekezett megfogni, hogy lassítsa a zuhanását. De a cső sima, csillogó fémfelületén nem volt egyetlen kapaszkodó, sem kiálló perem, amiben megfogódzhatott volna.

Végül az alagútforma cső végére ért, a lába keményen egy körkörös rostélynak ütközött. A rostély láthatóan a végtelenbe nyílt, s Luke nekivágódó súlya kibillentette a helyéből, a fiatalember pedig érezte, hogy mindjárt kicsúszik a nyíláson. Rémülten markolászta a cső sima belsejét, és segítségért kezdett kiáltozni.

– Ben… Ben, segíts! – könyörgött kétségbeesve. Ahogy kiáltozott, Luke érezte, hogy ujjai alól kicsúszik a fémfelület, és a teste egyre közelebb araszol a tátongó nyíláshoz.

A Felhőváros olyan volt, mint a felbolydult méhkas.

Amint a város utcáin végigharsogott Lando Calrissian üzenete, lakói pánikba estek. Némelyek kapkodva pakolni kezdték a legszükségesebbet, mások rémülten az utcára rohantak, a menekülés útját keresve. Az utcákat hamarosan fejetlenül ide-oda futkosó emberek és idegen fajúak hada özönlötte el. Birodalmi rohamosztagosok vetették magukat a menekülők nyomába, és tüzet nyitottak rájuk; azok viszonozták a tüzet, s nemsokára égzengésre emlékeztető robajjal dúlt a heves küzdelem.

A város egyik központi járatában ugyanakkor Lando, Leia és Csubakka egy egész osztagnyi katonával viaskodott; mindhárman hevesen tüzeltek, hogy távol tartsák a birodalmi katonákat. Mindenáron tartaniuk kellett ezt az állást, mert innen nyílt a starthelyhez vezető másik bejárat. Különösképp, ha Artunak sikerül valahogy kinyitnia az ajtót.

Artu a vezérlőpanellel volt elfoglalva: a borítólemezt feszegette. De a sugárlövések robbanásai és a közeli találatok szörnyen megnehezítették a dolgát. A kis droid dünnyögve csipogott maga elé munka közben, Thripiónak úgy rémlett, kissé csüggedten.

– Mit locsogsz itt összevissza?! – kiáltott oda neki Thripio.– Senkit sem érdekel most a Millennium Falcon hiperhajtóműve. Hiszen megjavítottuk. Te csak a számítógéppel törődj, hogy végre nyissa már ki azt az ajtót.

Aztán, miközben Lando, Leia meg a vuki az erős birodalmi tűzben bukdácsolva az ajtó felé hátrált, Artu váratlanul diadalittasan füttyentett, és az ajtó felpattant.

– Bravó, Artu! – kiáltott föl Thripio. Bizonyára tapsolt is volna hozzá, de egy karral ez kissé körülményes lett volna. – Nem is kételkedtem benned egy pillanatig se.

– Siessünk – kiáltotta Lando –, nincs vesztegetni való időnk!

A hasznos kis R2-es droid most újból a segítségükre sietett. Miközben a többiek végigfutottak az összekötő folyosón, a köpcös droid sűrű ködfelhőt okádott magából – legalább olyan sűrűt, mint a bolygót övező felhőpára –, jótékony láthatatlanságba burkolva barátait az előrenyomuló rohamosztagosok elől. A felhő még alig oszladozott, amikor Lando és a többiek már a 327-es platform felé rohantak.

De a rohamosztagosok nem tágítottak; megállás nélkül tüzeltek a Millennium Falcon felé szaladó szökevények maroknyi csoportjára. Csubakka meg a droidok beszálltak a teherhajóba, közben Lando és Leia fedezte őket, sugárvetőikkel tovább növelve a Birodalom aznapi veszteségeit.

Amikor aztán a Falcon beindított hajtóműveinek kezdeti mély bőgése fülrepesztő dübörgéssé erősödött, Lando és Leia leadott még egynéhány fényes csíkot húzó lövést. Aztán villámgyorsan felrohantak a rámpán. Beugrottak a csempészhajóba, és a hátuk mögött nyomban becsapódott a fedélzeti nyílás. A hajó mozgásba lendült, és közben olyan birodalmi össztüzet hallottak odakintről, mintha az egész bolygó akarna kifordulni a sarkából.

Luke ereje fogytán megadta magát sorsának: elengedte a kipufogócső sima belső falát.

Csúszott még néhány centimétert, aztán kizuhant a felhős légkörbe, a teste pörgött, karjai vadul hadonásztak, hogy valami szilárd pontot találjanak, amiben megkapaszkodhatnának.

Zuhant, zuhant, Luke-nak úgy rémlett, már időtlen idők óta, mikor váratlanul sikerült elkapnia egy elektronikus időjárásjelző szondát, amely a Felhőváros üstszerű hasából állt ki a légbe. Ide-oda cibálta a szél, felhők örvénylettek körülötte, de a szondát nem eresztette volna semmi áron. Ám az ereje rohamosan apadt; nem hihette, hogy sokáig bírja még, tehetetlenül csüngve a párálló felszín fölött.

A Millennium Falcon pilótafülkéjében nagy volt a csend.

Leia, aki csak most kezdett magához térni a legutóbbi meleg helyzet után, ott ült Han Solo helyén. Felvillant benne a férfi képe, de elhessegette magától, igyekezett nem gondolni rá.

A hercegnő háta mögött, a nő válla fölött előrekémlelve, ott állt némán és kimerülten Lando Calrissian.

A hajó átfordult a felszálláshoz, és kezdett lendületbe jönni.

A megtermett vuki, aki megszokott helyén ült, a másodpilóta ülésén, megnyomott néhány kapcsolót, és a központi vezérlőpanelen ezernyi táncoló fénypont villant fel. Csubakka gyorsított, a hajó pedig emelkedni kezdett, föl, a szabadságot jelentő űrbe.

Felhők suhantak el a pilótafülke ablakai mellett, és most már mindenki fellélegezhetett, ahogy a Millennium Falcon belehasított a narancsvörösen derengő égbe.

Luke-nak sikerült átvetnie az egyik lábát az elektronikus időjárásjelző szondán, amely egyelőre még megtartotta a súlyát. De a kipufogótorokból süvítve tört elő a levegő, és Luke-nak nagy erőfeszítésébe került, hogy le ne csússzon a szondáról.

– Ben… – nyögte keserves kínjában. – Ben…

Darth Vader belépett az üres leszállópályára, és a zsugorodó folt után bámult a levegőben, amely nem volt más, mint a lassan távolba vesző Millennium Falcon.

A szárnysegédeihez fordult.

– Hozzák ide a hajómat! – adta ki a parancsot. És öles léptekkel távozott, hogy felkészüljön az útra, fekete köpönyege vadul csapkodott mögötte.

Valahol a Felhővárost megtartó pillér közelében Luke ismét megszólalt. Minden gondolatát arra az egy emberre összpontosította, akiről úgy vélte, aggódik érte, és talán a segítségére jöhet, és felkiáltott:

– Leia, hallasz engem?! – Aztán szánalomra méltóan még egyszer. – Leia…

Ugyanabban a pillanatban egy jókora darab letört a szondából, és pörögve eltűnt a felhők között. Luke még szorosabban belekapaszkodott a megmaradt csonkba, és minden erejét összeszedte, hogy megtartsa magát a csőből süvítve előtörő légáramlatban.

– Alighanem három vadászgép – mondta Lando Csubakkának, miközben mindketten a számítógép monitorernyője fölé görnyedtek. – Könnyen lerázzuk őket – tette hozzá, mert Han Solón kívül nála jobban senki sem volt tisztában a teherhajó képességeivel.

Leiára pillantott, és bánatosan idézte fel elmúlt kormányzóságát.

– Tudtam én, hogy ez a dolog túl szép ahhoz, hogy soká tartson – kesergett. – Hiányozni fog.

De Leia mintha ott sem lett volna. Nem is válaszolt Lando megjegyzésére, csak bámult maga elé, mint akit megbabonáztak. Aztán, még mindig hipnotikus álomban, megszólalt.

– Luke? – mondta, mintha valakinek válaszolna.

– Tessék? – kérdezte Lando.

– Azonnal vissza kell fordulnunk! – mondta Leia eltökélten. – Csubi, fordítsd a hajót a város alja felé.

– Várjon egy percig! – meredt rá Lando elképedten. – Szó se lehet róla, hogy visszamenjünk oda.

A vuki vakkantott egyet, most az egyszer ő is Lando pártján állt.

– Vitának nincs helye! – vágott közbe ellentmondást nem tűrően Leia, azoknak a fensőbbségével, akik megszokták, hogy a parancsaikat végrehajtják. – Tegyék, amit mondtam. Ez parancs!

– És a három vadászgép? – vitatkozott Lando, és a feléjük közeledő három Tie vadászra bökött. Támogatást várva Csubakkára nézett.

Csubakka azonban fenyegetően felmordult, nem hagyva kétséget afelől, hogy kit tekint jelen helyzetben parancsnoknak.

– Jól van, jól van – mondta Lando belenyugvóan.

A Millennium Falcon jó hírét igazoló könnyedséggel bedőlt, és áttörve a felhőréteget, sebesen visszafordult a város irányába. Miközben a hajó továbbhaladt a könnyen végzetessé válható röppályán, a nyomába szegődött három Tie vadász ugyancsak visszafordult.

Luke Skywalker nem vette észre a közeledő Millennium Falcont. Már az ájulás határán, de még mindig megtartotta magát a nyikorgó és ide-oda ingó szondán. A fémrúd végül meghajolt Luke súlya alatt, végleg letört, és a tehetetlen fiatalemberrel együtt kizuhant az ürességbe. Luke tudta, hogy most már hiába keresne fogódzót.

– Oda nézzetek! – kiáltott föl Lando, és egy pörögve zuhanó alakra mutatott a távolban. – Valaki kiesett…

Leiának sikerült megőriznie a nyugalmát; tudta, hogy a pánik mindnyájuk pusztulását okozhatja.

– Kerülj alá, Csubi – mondta a pilótának. – Luke az.

Csubakka egy pillanatot sem késlekedett, azonnal enyhén ereszkedő pályára kormányozta a Millennium Falcont.

– Lando – fordult Leia a férfihoz –, nyissa ki a tetőbejáratot.

Miközben futva hátrament, Lando arra gondolt, hogy ez a manőver Solónak is becsületére válna.

Csubakka és Leia most már tisztábban kivehette Luke zuhanó testét, és a vuki feléje vette az irányt. Csubi drasztikusan csökkentette a hajó sebességét, és akkor az a lebegő alak végigszántotta a hajó szélvédő üvegét, aztán puffanva nekiütődött a hajó külső burkának.

Lando kinyomta a tetőbejáratot. A távolban megpillantotta a Falcont üldöző három Tie vadászt; a lézerágyúikból kicsapódó forró, pusztító sugarak fényárba borították a szürkülő égboltot. Lando kihúzódzkodott a nyíláson, előrenyúlt, és elkezdte behúzni az agyongyötört ifjú harcost a hajó belsejébe. A Falcon abban a pillanatban meglódult egy közeli detonációtól, amely kis híján lesöpörte Luke testét a fémlemezről. De Lando erősen szorította a karjánál fogva.

A Millennium Falcon ismét elfordult a Felhőváros irányából, és az alkonyi fényben sziporkázó felhőrétegen át a magasba szökkent. Leia hercegnő és a vuki ide-oda kacsáztak a hajóval, hogy kikerüljék a Tie vadászokból feléjük özönlő tűzvihart, és igyekeztek irányban tartani a hajót. De a pilótafülke ablakai körül egyre szaporodtak a robbanások, és az odakinti hangzavar méltán kelhetett versenyre Csubakka üvöltésével, aki kétségbeesetten nyomkodta a vezérlőpult kapcsológombjait.

Leia bekapcsolta a hírközlőt.

– Lando, mi van Luke-kal?! – kiáltotta a mikrofonba, túlharsogva a pilótafülkét betöltő lármát. – Lando, hallja, amit mondok?

A pilótafülke végéből Leia meghallott egy hangot, amely nem Lando hangja volt.

– Majd csak túléli – felelte elhalóan Luke.

A hátraforduló Leia és Csubakka megpillantotta Luke-ot összevissza verve, vértől maszatosan és egy takaróba csavarva, miközben Lando éppen betámogatta. A hercegnő felugrott a helyéről, és magánkívül az örömtől, megölelte. Csubakka, aki még most is a kapcsolókkal küszködött, hogy kimenekítse a hajót a Tie vadászok lőtávolából, hátravetette a fejét, és velőtrázó örömüvöltést hallatott.

A Millennium Falcon mögött egyre kisebbre zsugorodott a felhők övezte bolygó. De a Tie vadászok nem tágítottak, folytatták az üldözést, és a fedélzeti ágyúikból leadott lövésekkel alaposan megdobálták a csempészhajót.

A Falcon rakterében Artu Detu eközben azon fáradozott, hogy az örökös imbolygás és hánykolódás közepette összerakja aranyszínű barátját. Aprólékos munkával igyekezett visszarakni a helyükre a jó szándékú vuki által rosszul odaillesztett darabokat, és közben egyfolytában csipogott.

– Kitűnő – dicsérte meg a protokolldroid. A feje végre a helyén volt, és a kis droid már csaknem elkészült a másik karjával is. – Jobban érzem magam, mint új koromban.

Artu aggályoskodva csippantott egyet.

– Ugyan, Artu, ne izgasd magad. Meg vagyok róla győződve, hogy ezúttal sikerülni fog.

Elöl a pilótafülkében Lando ugyanekkor közel sem volt ilyen derűlátó. Az ellenőrzőszelvényen villogni kezdtek a vörös figyelmeztető fények; néhány pillanat múlva az egész hajón felbőgtek a vészjelzők.

– Épp most válnak le a védőpajzsok – tájékoztatta Leiát és Csubakkát.

Leia Lando válla fölött a radarképernyőre pillantott, és észrevett egy újabb zöldesen vibráló szellemképet, de ez vészjóslóan nagy volt.

– Feltűnt még egy hajó – mondta a nő –, jóval nagyobb, és mintha elénk akarna vágni.

Luke némán kinézett az ablakon, és a csillagpettyes feketeségbe meredt.

– Vader az – mondta mintegy magának.

Piett admirális közeledett Vader felé, aki ott állt ennek a leghatalmasabb birodalmi csillagrombolónak a parancsnoki hídján, és kibámult az ablakon.

– Még néhány pillanat, és eléri őket a vonósugár – jelentette magabiztosan az admirális.

– A hiperhajtóműveiket kiiktatták? – kérdezte Vader.

– Közvetlenül azután, hogy fogságba estek, uram.

– Helyes – mondta a fekete köpönyegbe burkolózó, megtermett alak. – Készüljenek fel az elfogásra, a fegyvereket állítsák kábító hatásra.

A Millennium Falconnak mind ez ideig sikerült tartania az előnyét az üldöző Tie vadászok előtt. De vajon hogyan menekülhetett volna meg a baljósan közeledő csillagromboló támadásától?

– Nem engedhetünk meg magunknak egyetlen rossz mozdulatot sem – mondta idegesen Leia, és a radarernyőn vibráló terjedelmes alakzatot nézte.

– Ha egyszer az embereim azt mondják, hogy helyrepofozták az öreglányt, akkor az úgy van – biztatta Lando. – Fölösleges az aggodalom.

– Ismerősen hangzik – mulatott magában Leia.

A hajót ismét megrázta egy közeli robbanás, de a vezérlőpanelen ugyanakkor felvillant egy zöld jelzőfény.

– Megvannak a koordináták, Csubi – mondta Leia. – Most vagy soha!

A vuki egyetértően vakkantott. Felkészült, hogy a hajót fénysebességre kapcsolja.

Csubakka vállat rándított, mintha csak azt mondaná: megpróbálni éppen megpróbálhatjuk. Megrántotta a fénysebesség-kapcsolót, és az ionhajtóművek hangja hirtelen megváltozott. A fedélzeten mindenki fohászkodott, ki emberi, ki droidmódon, bárcsak ezúttal működne a rendszer; menekülésüknek ez volt az utolsó esélye. A fölerősödött motorzaj azonban egyszerre csak akadozni kezdett, majd teljesen megszűnt, és Csubakkából a kudarc keserű vonítása szakadt föl.

A hiperhajtómű megint csak cserbenhagyta őket.

És a Millennium Falcon tovább hányódott a Tie vadászok intenzív tüzében.

Darth Vader elbűvölten nézte birodalmi csillagrombolójáról a káprázatos tűzijátékot, amit a Millennium Falcont bombázó Tie vadászok ágyúi gerjesztettek. Vader hajója fokozatosan rárepült a menekülni próbáló Falconra – a sötét nagyúrnak nem kellett már soká várnia, hogy Skywalkert végképp a hatalmába kerítse.

Luke is érezte ezt. Egykedvűen nézett ki az ablakon, tudta, hogy Vader ott van közel, és hogy az elgyengült jedi fölött aratott diadala rövidesen beteljesedik. Alig érezte a tagjait, kimerült; a lelke felkészült rá, hogy megadja magát a sorsának. Nem volt értelme a további harcnak – semmi sem maradt, amiben még hihetett volna.

– Ben – suttogta végképp elcsüggedve –, miért nem mondtad meg nekem?

Lando a műszerekkel volt elfoglalva, Csubakka meg felugrott a helyéről, hogy hátraszaladjon a raktérbe. Leia átvette Csubakka helyét, és segített Landónak a bonyolult manőverekben, amelyekkel a záporozó energiasugarakat kerülgették.

Hátrafelé mentében a vuki elment Artu mellett, aki még mindig Thripiót szerelgette. Az R2-es rosszkedvű csipogásba kezdett, amikor látta, hogy a vuki már megint kétségbeesetten nekiesik a hiperhajtóműnek.

– Megmondtam előre, hogy ez a vég! – mondta a berezelt Thripio Artunak. – A fényhajtóművek megint csak bemondták az unalmast.

Artu csak csipogott, és a helyére tette az egyik lábat.

– Ugyan, honnan is tudnád, hogy mi a hiba? – gúnyolódott az aranyszínű droid. – Juj! Hé, vigyázz a lábamra! És hagyd már abba ezt a karattyolást.

– Csubi, nézd meg a tartalék irányeltérés-vezérlőket! – harsant föl Lando hangja a hangszóróból.

Csubakka leugrott a raktér fenekére. Előkapott egy irdatlan fogót, és nekiesett az egyik szelvényborítónak. De a borítólap meg se moccant. A vuki felordított a tehetetlenségtől, aztán marokra fogva a fogót, mint egy bunkósbotot, teljes erőből rávágott a szelvényre.

A pilótafülke vezérlőpultjából váratlanul szikraeső zúdult a hercegnőre és Landóra. Ijedten lapultak hátra a székükben, Luke viszont szemmel láthatóan semmit sem vett észre az egészből. Mély fájdalmában és csüggedésében fejét a mellére hajtotta.

– Nem fogok tudni ellenállni neki – motyogta halkan maga elé.

Lando ismét bedöntötte a Millennium Falcont, hogy megpróbálja lerázni az üldözőket. De a teherhajó és a követő Tie vadászok közötti távolság másodpercről másodpercre zsugorodott.

Hátul a raktérben Artu odarohant egy ellenőrzőszelvényhez, faképnél hagyva az egy lábon egyensúlyozó, felbőszültén átkozódó Thripiót. Artu villámgyorsan cselekedett, csakis a gépi ösztöneire bízva magát, és újraprogramozta az áramkörtáblát. A táblán egymás után villantak fel az ellenőrzőfények, ahogy Artu a korrekciókat végezte, és egyszerre csak mélyen a Falcon gyomrából, valahonnan a hiperhajtóművek felől új és erőteljes zümmögés töltötte be a hajót.

A teherhajó váratlanul oldalra billent, és az eszeveszetten füttyögő R2-es droid végigszánkázott a padlón, hogy végül a meglepett Csubakka ölében kössön ki.

Lando, aki ott állt a vezérlőpult mellett, hátratántorodott, és valósággal fölkenődött a pilótafülke hátsó falára. De közben azt látta, hogy a csillagok odakint vakító, végtelen fénysávokká változnak.

– Sikerült! – ordított föl a boldogságban úszva Lando. A Millennium Falcon diadalmasan átlendült a hiperűrbe.

Darth Vader szótlanul állt. Az űr fekete kárpitját nézte, ahol még egy pillanattal ezelőtt is ott volt a Millennium Falcon. Mélységes, sötét hallgatása rémületbe ejtette a mellette álló két férfit. Piett admirális és a kapitánya csak várt, a hátukat hideg veríték verte ki, és mindketten arra gondoltak, vajon mennyi idejük van még, amíg majd megérzik a torkukon azoknak a láthatatlan, satuszerű vasmarkoknak a szorítását.

De a sötét nagyúr meg se mozdult. Csak állt csöndben, a gondolataiba merülve, s a kezét összekulcsolta a háta mögött. Aztán sarkon fordult, és éjfekete köpönyegét fellibbentve maga mögött, kiment a hajóhídról.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A Millennium Falcon végre biztonságban nyugodott a felkelők egyik hatalmas cirkálójának az oldalán. A távolban vakító vörös fény izzott, amelyet egy óriási vörös csillag árasztott magából – a vörhenyes izzás megcsillant az apró teherhajó agyonhorpadt fémburkán.

Luke Skywalker a felkelő csillagcirkáló kórházrészlegében pihent, ahol egy Tuvan-bi névre hallgató sebészdroid látta el. A fiatalember szótlanul, elgondolkodva ült ott, miközben Tuvan-bi gyöngéden vizsgálni kezdte sérült kezét.

Luke felpillantott, és meglátta Leiát, aki nyomában Szi Thripióval és Artu Detuval eljött, hogy érdeklődjön Luke hogyléte felől, és megpróbálja egy kicsit felvidítani. De Luke tudta, hogy a cirkálón alkalmazott gyógymódok közül egy sem ér annyit, mint ez a sugárzó jelenés a szeme előtt.

Leia hercegnő mosolygott. A szeme tágra nyílt, és kíváncsian csillogott. Éppen olyan volt most, mint amikor először jelent meg Luke előtt – Luke-nak úgy rémlett, évszázadok teltek el azóta –, amikor Artu Detu kivetítette azt a hologramot. És a padlót seprő, zárt nyakú, hófehér öltözékében olyan volt, mint egy angyal.

Luke kinyújtotta a kezét, és Tuvan-bi szakértelmére bízta. A sebészdroid gondosan megvizsgálta a bionikus kezet, amelyet rendkívül ügyesen illesztettek oda Luke karjához. Aztán puha, fémcsíkokkal átszőtt hevedert tekert a kéz köré, apró, elektronikus szerkezetet erősített rá, majd szorosabbra húzta a hevedert. Luke ökölbe szorította újonnan szerzett kezét, és érezte, hogy Tuvan-bi szerkentyűjéből jótékony lüktetés szalad végig a karján. Aztán ellazította a karját és a kezét.

Leia és a droidok közelebb léptek Luke-hoz, amikor a hangszóróban felharsant egy hang. Lando volt az:

– Luke… minden kész az indulásra!

Lando Calrissian ott ült a Millennium Falcon pilótaülésében. Mostanáig szörnyen hiányzott neki a jó öreg teherhajója, mégis, most hogy ismét a kapitánya lett, furcsán feszengett. A másodpilóta helyén a megtermett vuki ide-oda kapcsolt, hogy felkészítse a hajót a starthoz, és közben feltűnt neki új parancsnoka idegeskedése.

– A Tatuinon találkozunk – jött Luke válasza Lando kommunikátorából.

Lando ismét beleszólt a mikrofonba, de most Leiához intézte a szavait.

– Ne féljen, Leia – mondta neki meghatottan –, megtaláljuk Hant.

Aztán Csubakka is odahajolt a mikrofonhoz, hogy egy vakkantással ő is búcsút mondjon – egy vakkantással, amely talán áthatolt az idő és a tér szabta határokon, hogy eljusson Han Solóhoz, bárhová hurcolta is a fejvadász.

Luke-é volt az utolsó szó, elbúcsúzott, de nem mondott istenhozzádot.

– Vigyázzatok magatokra, barátaim – mondta, hangjában eddig nem tapasztalt érettséggel. – Az Erő legyen veletek!

Leia ott állt magában a csillagcirkáló hatalmas, kerek ablaka előtt, és fehér alakja eltörpült a végtelen csillagkárpit és a flotta odakint lebegő többi hajója mellett. A fenségesen pompázó, vörhenyes csillagot bámulta, amely ott izzott a fekete óceánban.

Luke Thripio és Artu támogatásával odalépett mellé. Tudta, mi kavaroghat Leia lelkében, mert már megtanulta, mit jelent egy ilyen szörnyű veszteség.

Ott álltak mindnyájan szorosan egymás mellett, arccal a békés csillagóceán felé, és látták, ahogy feltűnik a Millennium Falcon, aztán irányt változtatva méltóságteljesen kiemelkedik a flotta hajói közül. Néhány pillanat múlva már csak egy fényes pont látszott belőle.

Szavak nélkül is értették egymást ebben a pillanatban. Luke tudta, hogy Leia gondolatai és érzései Hannál járnak, bárhol legyen is, bármi történjék is vele. Ami a saját sorsát illeti, Luke bizonytalanabb volt felőle, mint bármikor – még annál is, amikor réges-rég, egyszerű parasztfiúként egy távoli világban először találkozott azzal a különös, megfoghatatlan valamivel, aminek Erő volt a neve. Csak egyetlen dolgot tudott biztosan, azt, hogy visszatér Yodához, és befejezi a tanulást, mielőtt elindul, hogy felkutassa Hant.

Gyöngéden Leia vállára tette a karját, és Artuval meg Thripióval bizakodva fürkészték az eget; mindnyájuk tekintete a bíborszínű csillagra szegeződött.

Table of Contents

IMPRESSZUM

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET